Джейн Фийдър
Джентълменът грешник

Част 1 от „Кавендиш Скуеър“

Превод от английски: Славянка Мундрова, 2013

chitanka.info

Пролог

Той се гмурна в сенките на тисовия плет, който обграждаше градинката на площада, и се вслуша със затаен дъх. Не чу нищо, но знаеше, че те са някъде зад него в мрака. Бяха толкова умели в преследването, колкото той в бягането от тях. Пъхна ръка в ризата си и напипа малкия твърд предмет, здраво закрепен под дясната му ръка. Не биваше да го намират у него.

Никакви лампи не светеха в редицата високи къщи от другата страна на улицата. Дори прислужниците вече спяха в този недружелюбен час на нощта. Капризната луна осветяваше малките редици излъскани стъпала, водещи от уличната настилка право към чистичките входни врати с блестящите им месингови чукчета. Равни черни перила обграждаха другите стълбища, които отвеждаха надолу към кухните.

Нещо изпука зад него… може би катеричка шумолеше в нападалите листа, но не, той знаеше, че са те. Нямаше представа колко са, но предположи, че са поне двама. Поглади дръжката на късата кама в ножницата на колана си. Можеше да ги пресрещне тук, ако са само двама. Но ако бяха повече, щяха да го нападнат от всички страни в сенчестия мрак на студената февруарска нощ.

Побягна още преди умът му да беше осъзнал това, излезе от прикритието си и се втурна по улицата. Сега чуваше как тичат след него. В проблясъците лунна светлина различи карета, заобикаляща ъгъла на площада, четворен впряг, понесъл се почти в галоп под размахания камшик на млад мъж и двамата му пияни другари, люшкащи се вътре, чийто пресипнал смях прогонваше тишината.

Превит на две, на педя от размаханите копита, той се хвърли към по-далечната част на уличната настилка. Двата предни коня, вече изпаднали в паника от пронизителния смях и неуспяващите да ги овладеят ръце, рязко отстъпиха назад и се изправиха на задните си крака, стреснати от нещото, което се търкулна под тях. Смехът се смени с викове, когато впрягът се люшна встрани и каретата увисна на две колелета, преди да загуби сцепление с пътя и да се преобърне.

Мъжът спря за секунда, за да се ориентира в хаотичния шум зад гърба си в средата на улицата. Конете се мятаха между стръките, юздите им свистяха. Единият от предните беше паднал на колене.

Объркване, достатъчно, за да забави преследвачите за с няколко жизненоважни минути. Замря, очите му вече бяха свикнали с полумрака, и се огледа търсещо. Изящните, добре поддържани фасади на лондонската аристокрация обрамчваха четирите страни на площада. Все още в никоя къща не беше светнала лампа в отговор на врявата. Нещо се отърка о глезените му. Той трепна, раздаде се протестиращ писък. Някаква котка се мушна между краката му и изчезна накъм стъпалата точно пред него. Той се взря в черните дълбини на дворчето. Две очи блеснаха, когато котката скочи на някакъв нисък перваз. После изчезна.

Инстинктът го накара да се спусне надолу, налучквайки пътя опипом. Хаосът над главата му стана още по-шумен. Той се притисна към стената в дъното на стълбището и видя очите на котката да блестят срещу него откъм перваза. Но този път бяха от вътрешната страна на прозореца и гледаха навън. Прозорецът беше вдигнат на около дванадесет сантиметра, точно колкото да се провре котка, но не и човек. Той беше слаб, ала все пак не акробат.

Опря ръце на прозореца и започна да бута. Повдигна го едва-едва. Но беше помръднал. Котката скочи долу и измяука негодуващо. Мъжът започна отново да бута. Още малко щеше да бъде достатъчно. Беше спокоен, макар че сетивата му се бяха разпънали, за да доловят и най-лекия звук, мирис, помръдване на преследвачите. Прозорецът скръцна, заяде, отново скръцна… и се отмести достатъчно.

Той се плъзна по корем през процепа, ритайки с крака като неопитен плувец, и падна на плочите, опирайки се на длани.

Миришеше на влага и на престояли кухненски отпадъци. Пепелта в печката беше студена. Плочите под краката му лепнеха от мръсотия. Един плъх изскочи иззад перваза.

Хари Бонъм прокара ръце по глезените на коня. Беше убедил изплашеното животно да стане и сега то стоеше, запенено и задъхано, подплашено, със сведена глава и още въртеше очи.

— Как са другите, Лестър?

— Ще се оправят, сър — заяви другарят му, като плю отвратено на калдъръма, добавяйки: — По някакво чудо.

— Да — каза другият, докато се изправяше, за да погледне към изхвърления от мястото му кочияш. — А ти, човече? Ранен ли си?

Кочияшът гледаше преобърнатата карета и изплашените коне с объркано и уплашено изражение.

— Не, не, сър. Благодаря. Става на бога, че бяхте тук, сър. Не съм виновен, сър. Оня се метна, бутна ми пистолет под носа и грабна юздите. Можах само да си остана там горе. Слава на бога, че бяхте тук, сър — повтори той със същия объркано-отбранителен тон.

Веждите на Хари Бонъм трепнаха. Според него нищо не можеше да бъде по-малко случайно от момента на тази среща. Огледа се. Тримата млади мъже, които бяха в каретата, се изправяха на крака. Движенията им бяха несигурни и когато успяха да станат, се олюляваха като фиданки под силен вятър. Екстравагантно високо вързаните им вратовръзки и яркоцветните жилетки ги сочеха като кандидати за клуба „Четирите коня“, бъдещи коринтианци.

Устната му се изви нагоре. Привилегировани идиотчета, пияни глупаци, които могат да управляват четворен впряг не повече, отколкото да копаят ров. Нямаха представа, че пиянското им буйство беше нарушило нощната тишина. Пристъп на гняв близна обичайната му безстрастност.

Наведе се и вдигна дългия камшик на кочияша, който в хаоса беше паднал на улицата. Плесна, хвана края му с ръка, облечена в ръкавица, и пристъпи към тримата младежи.

Лестър кимна, сякаш доволен, и се обърна към кочияша:

— Помогни ми да измъкна тези животни от хамутите.

Мъжът побърза да се подчини, макар че очите му продължаваха да се стрелкат над рамото му към сцената, разиграваща се зад него.

Тримата млади мъже се взираха в приближаващия се към тях човек. Беше безупречно облечен в черно и ако имаше задължителната бяла жилетка, би могъл да се връща към дома си от „Брукс“ или друго аристократично свърталище. Но палтото му беше бе закопчано до врата и носеше двурога шапка, ниско нахлупена над челото. Очите му гледаха студено под слабата лунна светлина.

Ръката му трепна, камшикът изплющя и младежите извикаха, по-скоро озадачени и възмутени, отколкото от страх или болка. Замахна отново и този път страхът ги накара да хукнат презглава. За миг, което на кочияша и Лестър би могло да се стори само комично, се блъснаха един в друг, опитвайки се да избягат от огнения връх на отмъстителния камшик, от неотстъпното приближаване на облечения в черно хладнокръвен отмъстител. Това нямаше никакъв смисъл. Не бяха направили нищо лошо… нищо различно от обичайното. Всеки прави такива лудории, не е по-зле, отколкото да забиеш един юмрук на някой стражар.

Размахващият камшика непознат обаче пазеше почти студено мълчание, вършейки работата си, и накрая, когато болката прогони анестезията на алкохола, те побягнаха към тъмната градинка на площада, докато преследвачът им небрежно плющеше, подкарвайки ги натам.

Ноздрите на Хари се разшириха, щом те изчезнаха в храсталака. Хвана върха на камшика и го нави акуратно, обръщайки се отново към преобърнатата карета и вече освободените коне.

— Някакви сериозни повреди?

— Страничният преден кон има навехнат глезен, сър — каза кочияшът, галейки врата на животното.

— Да, забелязах. — Хари бръкна в палтото си и извади една картичка. — Заведи ги там. Старият ми коняр е магьосник с глезените.

Мъжът взе картичката и хвърли въпросителен поглед към мъжа, който му я беше дал.

— Мога да ги отведа там, милорд, ами каретата?

Хари вдигна рамене.

— Скъпа играчка за разглезени безделници. Не е моя работа. Но конете са. — Извърна се, после каза през рамо: — Джайлс прави чудесен ромов пунш. Кажи му, че си го заслужил.

Кочияшът докосна перчема си.

— Да, милорд. Благодаря, сър.

— Ако съм на твое място, ще си избирам по-внимателно работодателите — каза Бонъм. — Ще кажа на агента си да те чака утре. Имаме нужда от кочияш.

Вдигна ръка за сбогуване и излезе от пътя, за да се качи на тесния тротоар.

— Изпуснахме го — заяви, оглеждайки редицата елегантни къщи край площада. Гняв просветна отново в зелените очи. — Тези проклети пияни простаци.

— Да, сър — съгласи се Лестър с неутрален тон.

Яростта на господаря му, студена и почти осезаема в ледената нощ, беше насочена и навътре, не само към лудориите на разглезените младежи. Виконтът беше позволил да се разконцентрира. Но Хари Бонъм не можеше да отмине един ранен кон и още три изплашени животни, панически мятащи се и напълно способни да си счупят краката.

— И къде отиде той? — Хари се запита сам, докато оглеждаше конете. — Не се е върнал на площада.

— Сигурен ли сте, сър? — Лестър огледа неуверено улицата.

— В тази бъркотия всеки може да изчезне къде ли не.

— Не — каза решително Хари. — Знам кой беше на улицата.

— Погали кокалчетата на едната си ръка със замислено намръщване. — Запали факела, Лестър. Да се поогледаме.

Вече нямаше нужда да разчитат само на лунната светлина. Какофонията на улицата беше предизвикала запалването на лампи зад десетина прозореца около площада. Никой обаче не се беше осмелил да излезе на улицата. Работа на стражарите беше да се справят със среднощните шумотевици. Една котка се увъртя около глезените на Хари, мъркайки като Клеопатра. Той погледна към нея. Златистите очи отвърнаха на погледа му. Животното кокетно изви гръб и подуши обувките му. Хари харесваше котките почти колкото конете. Наведе се, за да почеше врата й, и усети мирис на стара влага да се надига от козината й.

— И откъде дойде ти? — измърмори той.

Сякаш отговаряйки, котката отскочи от него и се стрелна надолу по стъпалата към намиращото се на няколко крачки мазе.

Инстинктът се раздвижи. Хари отдавна беше свикнал да му вярва. Почти подушваше жертвата си.

— Загаси факела — нареди шепнешком.

Потънаха в полумрак, светлина идваше единствено от случайните лампи в съседните къщи и първата сива ивица лъжлива зора.

Хари тръгна тихо като котка по стъпалата. Видя открехнатия прозорец и се сля с най-тъмния ъгъл на дворчето, вече уверен, че преследваният се е вмъкнал през това прозорче. Не чу Лестър, но го усети как кляка в сянката на стъпалата в отсрещния ъгъл на двора. Нямаше смисъл да влизат вътре подир мъжа. Вървенето слепешком в тъмна и непозната къща щеше по-скоро да навреди, отколкото да бъде от полза. Мъжът трябваше да излезе по някое време и логиката диктуваше да мине по същия път. Ако се измъкнеше през някоя врата, нямаше да може да я заключи зад себе си, а не можеше да си позволи да остави следи от вмъкването си. Не и ако, както подозираше Хари, имаше намерение да остави нещо тук, за да си го вземе по-късно.

Зачакаха. Тъмнината около подземието започна полека да просветлява. Светлината стана почти сива, когато чуха слабото изскърцване на прозореца. Видяха измъкваща се фигура. Изчакаха тя да се материализира, да се надигне полека. И когато се надигна, разбра, че си има компания.

Лестър скочи върху него и двамата тупнаха долу в гърчеща се купчина. В един момент Хари извади пистолета си, но не можа да различи Лестър от другия мъж в кълбото от крайници. Тогава нещо блесна ярко и Лестър нададе болезнен и изненадан вик. Пусна мъжа, който моментално изчезна като призрак в околната тъмнина нагоре по стъпалата към улицата.

— Божичко — изръмжа Хари през зъби, разкъсвайки се за миг между желанието да хукне след бягащата неясна фигура на преследвания мъж и нуждата да се погрижи за ранения си другар.

— Вървете след него, сър. — Лестър притисна ръка към гърдите си. — Само драскотина е.

— Глупости, човече — тросна се Хари. — Вече е късно, няма да го настигнем, а и не е никаква драскотина. — Гласът му натежа от загриженост, когато коленичи до Лестър, раздирайки ризата му. — Трябва ти хирург. — Откопча палтото си и издърпа безупречно чистото шалче от врата си. Смачка го на топка и го притисна към раната. — Дръж така, връщам се след пет минути.

Изтича към ъгъла на площада, където първите файтони вече посрещаха новия ден. След няколко минути Лестър, ругаейки окуражително бодро при всяко раздрусване, беше напъхан във файтона и кочияшът получи нареждане да го закара незабавно на Маунт Стрийт 11.

Хари остана на място, вдигнал поглед към извисяващата се над него къща, чиито тъмни прозорци гледаха към улицата. Някъде там вътре беше онова, което търсеше, и ако не успееше да довърши работата от тази нощ, един бог знаеше колко хора щяха да умрат. Трябваха му подкрепления, и то бързо. Отправи се към Пал Мал.

1

— В никакъв случай.

Категоричното изявление беше придружено от също толкова категорично тропване с длан по масата от черешово дърво.

Настъпи тишина. Четиримата възрастни мъже, седнали от едната страна на масата, гледаха жената, седяща срещу тях, с изражение на безметежна увереност. Патриархът беше произнесъл решението си и нямаше какво да се добави.

Корнелия Дагнъм сведе очи към блестящата повърхност на масата, замислено изучавайки разкривените отражения на останалите. Всички излъчваха розовобузестата спокойна увереност на хора, които никога не са се сблъсквали с трудности или някаква липса през всичките си привилегировани години.

Вдигна глава и впери поглед през масата към свекър си.

— В никакъв случай ли, милорд? — В гласа й се долавяше слабо неверие. — Не разбирам. Кратко пребиваване в Лондон едва ли е необичайно нещо.

Сега беше ред на стария граф да погледне невярващо.

— Скъпа ми Корнелия, разбира се, че е. Никога не съм чувал по-необичайно намерение.

Огледа се, търсейки подкрепа от равните си.

— Напълно сте прав, напълно сте прав, Маркби — измърмори мъжът точно до него. — Лейди Дагнъм, трябва да разберете, че ще бъде съвършено неуместно за вас, една вдовица, да си устройвате дом в града.

Корнелия сплете пръсти в скута си, за да не започне да барабани нетърпеливо по масата.

— Не предлагах да си устройвам дом, лорд Ръгби, а просто да отида в Лондон с близка приятелка и със снаха си за няколко седмици. Смятаме да се настаним в хотел „Грийон“, който, трябва да признаете, е върхът на порядъчността. Всички сме пълнолетни, можем да се движим заедно, без да предизвикваме вдигане на вежди, дори ако имахме желание да вземем участие в сезона, а ние нямаме. Това ще се отрази добре на образованието на децата.

— Абсурд — прекъсна я граф Маркби, тупвайки отново по масата. — Върховен абсурд. Мястото ви, на вас и на децата ви, е тук. Задължението ви е да се грижите за сина и наследника на Стивън, моя наследник всъщност, докато не бъде готов да отиде в Хароу. И тази грижа трябва да се осъществява в Дагнъм Манър, както би желал баща му.

Устните на Корнелия се стегнаха и един мъничък мускул заигра на бузата й, но гласът й остана тих.

— Мога ли да изтъкна, милорд, че Стивън остави настойничеството над децата ни единствено на мене. Ако аз сметна, че едно пътуване до Лондон е в техен интерес, тогава решението е мое, не на семейството.

Розовото лице на графа стана тъмночервено, на слепоочието му изпъкна една вена.

— Лейди Дагнъм, не търпя никакво противопоставяне по този въпрос. Като негови попечители ние сме отговорни за виконт Дагнъм, моя внук, докато стане пълнолетен.

— Грешите, милорд — прекъсна го Корнелия с вдигната ръка. Сега беше вече много бледа, а очите й, обикновено топли и слънчево сини, изсветляха от студен гняв. — Аз и единствено аз нося отговорността за сина си по време на непълнолетието му. Това беше решение, което взехме двамата със съпруга ми.

Отпусна ръка в скута си и остана неподвижна, но очите й не изпускаха тези на графа.

Той се наведе напред и присви очи, вглеждайки се в нея.

— Това може да е така, госпожо, но попечителите ви държат кесията. Не можете да направите нищо без средства, а аз ви обещавам, госпожо, че тези средства няма да бъдат отпуснати за подобни безотговорни пътувания.

Наистина, помисли Корнелия.

Нов глас се присъедини към спора, но с помирителна нотка.

— Не познаваш наистина града, Корнелия. Единственият ти сезон на дебютантка не може да ти даде изтънчеността, градския блясък, който ще ти трябва за подобно пътуване.

Сивите очи заблещукаха, една мека ръка се пресегна през масата, за да потупа нейната.

— Бъди разумна, скъпа. Три неопитни жени, три провинциални мишки — та там живи ще ви изядат. Не би могла да се движиш из града. — Ръката махна изразително. — Само си помисли за всичките дребни подробности, всички финансови въпроси за хотели и карети… въпроси, с които никога не си се занимавала лично. Не можеш да предприемеш такова пътуване без мъж, който да ти дава съвети.

Корнелия се надигна от стола си.

— Мислиш ми доброто, чичо Карлтън, и съм ти благодарна, но повярвайте, господа. — Студеният й поглед обходи лицата им. — Подценявате провинциалните мишки. Възнамерявам да заведа децата си в Лондон за един месец, независимо дали ще ми отпуснете средства от попечителския фонд. Пожелавам ви приятен ден.

Поклони се, леко навеждайки глава, и се отправи към вратата, без да обръща внимание на възмутеното изражение на графа и стърженето на столове по пода, докато попечителите се изправяха на крака.

Изпита задоволство, затваряйки вратата съвсем тихо след себе си, но тогава престореното й спокойствие й изневери. Остана неподвижна, поемайки си няколко пъти въздух, после изруга тихо, но с цялата изразителност на моряк.

— Да смятам ли, че нещата не са се развили както искаше, братовчедке?

Един тих глас се разнесе от сенките под витата стълба.

Когато мъжът излезе на светло, Корнелия погледна братовчеда на покойния си съпруг с тъжна полусмивка. Висок и слаб, с атлетични подвижни крайници, Найджъл Дагнъм беше привлекателен млад мъж на границата между юношеството и зрелостта. Сегашният му костюм от силно раирана жилетка и невъзможно високо вързана вратовръзка го правеха да изглежда доста по-млад, отколкото бе в действителност, помисли Корнелия, затваряйки за миг очи пред хаоса от керемидено и пурпурно. Би постъпил много по-добре, ако се върнеше към обикновения провинциален стил, към който се беше придържал, преди да отиде в Оксфорд.

— Как отгатна? — каза тя, вдигайки рамене.

— От чудесната ти ругатня — отвърна той. После се усмихна и за миг й се стори дори още по-млад. — Чичо има силен глас, а аз признавам, че бях близичко до вратата.

Корнелия не можа да не се усмихне.

— Искаш да кажеш, ухото ти е било долепено до вратата?

— Не съвсем — каза той. — Но със сигурност не е изненада, че попечителите отказват да ти позволят да измъкнеш Стиви от юрисдикцията им.

Сивите му очи излъчваха съчувствие. И той беше усещал юздите на семейството достатъчно често, за да разбере как се чувства Корнелия.

— Само за един месец — изрече тя с жар. — За бога, не предлагам да го водя в Монголия.

— Така е — съгласи се той със същия съчувствен тон. — Бих предложил да се намеся в твоя полза, но в момента не съм добре поставен пред графа.

— Пак ли си се простирал нашироко, Найджъл? — запита тя, забелязвайки, че очите му са малко изморени и в изражението му се чете изтощение.

Братовчедът на съпруга й постоянно тънеше в дългове и тя предполагаше, че тази склонност към екстравагантност се изостря от общуването с богаташчетата в Оксфорд, чиито джобове бяха доста по-пълни от неговия. И които се интересуваха повече от карти и коне, отколкото от труднодостъпните гръцки и латински текстове.

— Кредиторите малко ме притискат — призна той. — Всъщност… всъщност няколко седмици селски живот бяха… ъ-ъ… препоръчителни. — Отвори табакерата си и взе голяма щипка емфие с изтънчен вид, който не убеди Корнелия.

— Значи селският живот не беше изцяло по твой избор? — каза тя. — Изключили са те от колежа?

Той вдигна рамене унило.

— Признавам, братовчедке… и то до края на годината. Но графът не знае тази малка подробност. Мисли, че съм задлъжнял само до следващото тримесечие и че сам съм решил да отдъхна няколко седмици. Така че на никого нито дума.

— Разбира се. — Корнелия поклати глава в мним укор. — Можеш обаче да го подкупиш мъничко, Найджъл. Знаеш, че можеш. Само се прави на блудния племенник, както винаги правиш, и графът ще омекне.

— Странно, но точно затова съм тук. Придружавам стария мърморко, където и да отиде — каза Найджъл с ново непочтително ухилване. — Предлагам си услугите като адютант, ако ти харесва. — Нагласи силно колосаните гънки на вратовръзката си, намигна й и се обърна, за да влезе в библиотеката, където още заседаваха възрастните му роднини.

Корнелия забрави грижите на Найджъл, когато нейните изникнаха отново. Пресече застланото с плочи преддверие към голямата порта на наследствения дом на граф Маркби. Един прислужник с кожена престилка остави кофата въглища, която носеше, и побърза да й отвори вратата.

— Студено е навън, милейди — забеляза той.

Корнелия кимна, за да даде знак, че го е чула, докато излизаше навън, поемайки си дълбоко дъх, и силно тръсна глава, сякаш за да се освободи от неприятностите. Почти не забелязваше острия февруарски въздух и голите клони на дърветата, приведени под силния вятър, докато вървеше по посипаната с чакъл пътека пред къщата, насочвайки се към хрущящата от скреж морава.

Спря пред някога красивото езерце с рибки, сега занемарено и непривлекателно под оловните небеса, и се наведе, за да вдигне един голям клон, паднал от някоя от високите брези. Предизвикателно заявеното й намерение не беше нищо повече от думи. Без средства не можеше да замине от Дагнъм Манър със или без децата.

Без да се опитва този път да понижава гласа си, Корнелия изригна една каруцарска ругатня и запокити клона в застоялите зеленясали води на езерцето. Това до известна степен я облекчи, но в същото време я накара да осъзнае колко й е студено в тънкия муселин и леките сандали. Наметката, с която беше пристигнала, бе още в Маркби Хол, но сега не можеше да се върне за нея… не и докато не се разпусне този самодоволен, снизходителен кворум от попечители. Щеше да заеме някакво палто от Ели за двете мили път пеша до дома в Дагнъм Манър.

Заобиколи езерцето и се насочи към една дупка в плета, който отделяше официалните градини от стопанството. Отвъд него се простираше обраслата с бурени пустош на Ню Форест, която на свой ред отстъпваше пред богато залесените акри, където някого бяха ловували английските крале, преди Уилям Руфъс Червения, синът на Уилям Завоевателя, да загуби живота си от заблудена стрела. Или може би стрелата съвсем не е била заблудена. Легендата не казваше нищо по-определено по този въпрос, но камъкът на Руфъс на няколко мили по-навътре в пустошта все още бележеше мястото на смъртта му.

Корнелия подбра поли, подбирайки пътя си през влажното пасище към един прелез, от който се влизаше в тясната селска уличка. Щом стъпи на нея, се запъти почти тичешком, за да се опази от студа, към селската морава и красивата голяма къща от червени тухли малко по-навътре в уличката. Къщата на собственото й детство. Идилично детство, преминало в това село, притиснато между гората и сините води на Солент. Но селските удоволствия бяха избледнели и сега тя жадуваше за промяна на обстановката. Вдигна ръка към месинговото чукче.

— Ох, лейди Нел, ще умрете от студ — изрече с укор икономката, отговаряйки на нетърпеливото чукане. — Да излезете навън така… все едно по риза сте изскочили.

— Нейно благородие у дома ли си е, Беси?

Корнелия скръсти ръце пред гърдите си.

— В детската стая, госпожо.

— Добре. — Корнелия побърза към стълбите. — И много те моля за една чаша от твоето греяно вино!

Другата жена се усмихна с очевидно удовлетворение.

— Веднага, госпожо.

Корнелия изтича по стълбите, после хукна по един коридор, водещ към стълбите за детското отделение, което беше на най-горния етаж. Чуваше гласовете на снаха си и на бавачката, от време на време заглушавани от острото гласче на четиригодишната дъщеря на Аурелия, която лееше неспиращ поток от думи. Въпреки че й беше студено и беше ядосана, Корнелия се усмихна. Щом се стигнеше до удържане на позиции, човек трябваше да се съобразява с малката Франи. Младият лорд Дагнъм бързо се беше научил, че е най-добре да мълчи, когато се стигнеше до размяна на думи с по-малката му братовчедка.

Корнелия отвори вратата на детското отделение и беше посрещната от топлината на огъня и прекрасната миризма на прясно изгладени дрехи, с които се занимаваше помощничката на бавачката.

— Е, Нел? — запита веднага лейди Аурелия Фарнъм, откопчвайки пръстите на дъщеря си от светлорусата си коса, преди да се изправи на крака.

Кафявите й очи внимателно огледаха зълва й, преценявайки в какво настроение се намира.

Корнелия поклати отрицателно глава. Вятърът беше изтръгнал фуркетите от косата й и тя ги беше махнала, а плитките с цвят на мед, достатъчно дълги, за да може да седи на тях, висяха от венчето на главата й.

— Отказаха ли? — изрече снаха й, накланяйки глава, и вдигна светлите си вежди.

— Да, Ели, отказаха — потвърди Корнелия без заобикалки. — Подчинявам се на безапелационни повиквания в Маркби Хол, за да бъде обсъдена молбата ми… не беше молба, а заявление.

Гласът й отново се извиси с повторното припламване на гнева й и сините й очи блеснаха.

— В писмото си заявявах намерение и просто казвах, че ми трябва извънредна сума от фонда, за да финансирам пътуването, както винаги се прави, щом възникнат необичайни обстоятелства. И какво правят те? Третират ме като някаква заблудила се ученичка и направо отказват да подкрепят идеята. И на тебе ще отвърнат същото, затова на твое място не бих си направила труда да ги питам — добави тя, разхождайки се раздразнено пред огъня. — Карлтън Фарнъм вероятно може да бъде убеден, затова опитай да го помолиш направо, защото той е повече твой попечител, отколкото мой, но знаеш какво влияние има графът върху всички тях.

— Защо отказа графът… на какво основание? — запита Аурелия и веднага си пожела да не го беше правила, защото изражението на зълва й стана още по-гневно.

— Ах, да, основанията — изрече Корнелия, навеждайки се, за да стопли ръцете си на огъня. — Е, изглежда, че ние с тебе сме едни провинциални мишки, на който им липсва изтънченост и които са неспособни да се справят в града без мъжки съвети и подкрепа, и че единственото ни предназначение в живота е да отглеждаме децата на покойните си съпрузи по такъв начин, че да получат възпитание и да заемат местата си в света на бащите си.

— Но ние имаме опеката, Нел — изтъкна Аурелия. — Каза ли им го. — Млъкна, виждайки изражението на Корнелия. — Разбира се, че си им го казала.

— Казах им го — потвърди Корнелия. Изправи се и потърка долната си устна, преди да изрече леко отбранително: — Във всеки случаи, казах им, че отиваме, със или без парите. — Сви рамене. — Разбира се, не можем, но се почувствах добре, като го казах.

— Надути досадници! — каза Аурелия, после хвърли виновен поглед към дъщеря си.

Въпросните надути досадници държаха средствата за нея и детето и точно както за Корнелия и нейното потомство. Нищо не струваше на бъбривата и винаги недискретна Франи да повтори оценката на майка си насред някое семейно събиране.

— Да отидем в моята приемна.

Хвана Корнелия за ръка и я изтика от детското отделение.

Икономката, понесла поднос, тъкмо беше стигнала до най-горното стъпало на стълбата към детското отделение, когато двете жени се появиха пред нея.

— О, греяното вино — обяви Корнелия. — Отиваме в приемната на лейди Ели. Ще взема подноса, Беси.

Икономката, леко задъхана, предаде товара си с очевидно облекчение. Корнелия подуши жадно.

— Сладкиши с подправки, ти си цяло чудо.

Беси само кимна, приемайки комплимента.

— Пийнете си, лейди Нел. Измръзнали сте до кости.

— Точно това ще направя — изрече Корнелия с топла усмивка, запътвайки се към стълбите, следвана от Аурелия.

Влязоха в приятна, малко занемарена стая, която гледаше към градината зад къщата. Това беше някогашната приемна на майката на Корнелия и тя все още се чувстваше като у дома си тук, както в собствената си приемна в Дагнъм Манър. Дори повече.

Остави подноса и наля ароматното греяно вино в две чаши. Подаде едната на Аурелия, после се настани грациозно в едно кресло с избелял басмен калъф точно до огъня. Хапна малко от сладкиша и отпи от фината севърска чаша, а леко смръщеният й син поглед се впери в огъня. Гъстите й коси с цвят на мед се спускаха по раменете, правейки я да изглежда много по-млада от двадесет и осемте си години.

Аурелия я наблюдаваше с нежните си кафяви очи.

— Сигурна ли си, че не можем да ги убедим да си променят мнението?

— Чичо Каплтън, може би, както казах — изрече замислено Корнелия. — Но гласът му не се брои, а графът е непоклатим.

Аурелия тъкмо щеше да отговори, когато бързи стъпки отекнаха в коридора и вратата се отвори, за да пропусне една вихрушка, носеща свежия февруарски студ по розовите си бузи и в разбърканата синкавочерна коса. Дори плътните й вежди изглеждаха разрошени от вятъра.

— Някоя от вас има ли роднини, за които не знае? — запита лейди Ливия Лейси, размахвайки гъсто изписан лист хартия.

Корнелия вдигна очи от огъня и се обърна от креслото си. Размени кратка усмивка с Аурелия. Ливия невинаги беше логична.

— И да имаме, Лив, от само себе си се разбира, че няма как да го знаем.

— А, да, предполагам — съгласи се Ливия. — О, това греяно вино ли е? Ще заема чашата ти, Ели. — Сипа си щедра доза и отпи с преувеличено възторжено изстенване. — Райска наслада… навън е като в ледено мазе. — Погледна приятелките си и видя израженията им. — О, не сте успели да убедите попечителите?

— Не, пълен провал — изрече остро Корнелия.

— Какво е това за роднините, които не знаеш, че имаш, Лив? — подметна Аурелия, затъквайки тънък кичур от светлата си коса зад един фуркет, за да смени решително темата.

— Е, изглежда, че имам… не, имала съм… някаква леля София, далечна братовчедка на баща ми — каза Ливия, тръшвайки се в ъгъла на дивана. — Татко не е много наясно с роднинството. Лейди София била роднина с някакъв полубрат на чичо му… нещо такова.

Размаха листа пред тях.

— Това е писмо от адвокатите й. Очевидно е починала преди няколко дни и ми е оставила къщата си на Кавендиш Скуеър. — Разпери ръце. — Не е ли странно? Защо на мене?

— Странно е — съгласи се Корнелия, изправяйки гръб в креслото си. — Къща на Кавендиш Скуеър сигурно струва доста, Лив.

— Точно така — каза другата жена доволно. — И понеже в момента нямам пукната пара. — Наклони глава като любопитно врабче. — Адвокатът казва, че вече е получил предложение за къщата, и то добро според него.

Сведе очи към писмото.

— Някой си лорд Бонъм изявил желание да я купи. Този господин Мастърс, адвокатът, не казва колко предлага, но ако продам къщата, ще мога да инвестирам парите и това ще ми даде доход… може би дори зестра — добави тя. — Стара мома, дъщеря на обеднял провинциален свещеник, колкото и добри връзки да има, няма особени перспективи за брак. Произходът не е заместител на зестрата — продължи тя с меланхолична въздишка, която ни най-малко не беше убедителна.

— Наоколо не се навъртат много ухажори — изтъкна леко хапливо Корнелия.

— Така е, вие двете получихте единствените две възможности — съгласи се Ливия. — Но сега и двамата са мъртви. — Не довърши мисълта си. — Простете — изрече. — Безчувствено ли прозвуча?

— От някой друг би прозвучало така — отвърна Аурелия. — Но знаем какво имаш предвид.

— Във всеки случай ние с Ели се примирихме със загубата си, ето вече стават две години.

Корнелия извърна за миг очи към огъня. Бракът със Стивън виконт Дагнъм не беше съюз на огнена страст, но се бяха харесвали достатъчно, познаваха се от деца и тя предполагаше, че щяха да остареят заедно като добри приятели. Не особено вълнуваща перспектива, наистина, но безкрайно повече за предпочитане пред задънената улица на вдовството.

Вдигна очи, срещна твърдия поглед на Аурелия и разбра, че снаха й споделя мислите й. Ели беше съпруга на брата на Корнелия. Още един безопасно солиден брак по сметка между близки семейства, жестоко прекратен като нейния от битката при Трафалгар.

Разбира се, и двете имаха деца. Нейните две, Стивън на пет години и тригодишната Сюзън, бяха нейната радост и наслада, точно както Франи за Аурелия. Но радостта и насладата от децата не можеха да заменят компанията на зрели хора и удоволствията на спалнята. Със Стивън може да не бяха достигали невероятни висоти, но редовното задоволяване на физическите нужди даваше значимо удовлетворение. Животът й, както този на Аурелия, сега беше мрачна пустиня, годините пред тях заплашваха да преминат в монотонност и финансова зависимост от попечителското управление, произтекло от тежката им загуба.

Перспективата за кратък престой в Лондон беше оживила това бъдеще: градската суетня, обществената сцена, белязана не само от лов, игра на карти, селски танци и безкрайните клюки в кръвосмесително свързаната общност, изолирана от целия външен свят.

Перспектива, която тези проклети попечители бяха зачеркнали без нито миг колебание.

Освен ако. Сините й очи се преместиха върху Ливия с проблясък, който приятелките й веднага уловиха.

— Какво? — запита Аурелия, навеждайки се напред в креслото.

— Само си мислех — измърмори Корнелия. — Ако няма да плащаме за жилище, може би ще успеем да изкараме в Лондон около месец или нещо подобно. Издръжката ми не е голяма, но ако внимаваме.

Вдигна вежди и лека усмивка заигра на красиво оформените й устни.

— И моята — каза Аурелия, без да й трябват повече обяснения. — Ако съберем средствата си… ще ни трябва само една бавачка за децата. Сигурно в къщата има персонал, Лив? Тази лейди София ще да е имала поне иконом и готвачка.

— Не знам, но сигурно — каза Ливия, хващайки се за идеята. — И наистина трябва да ида да инспектирам наследството си, не мислите ли? Трябва да знам колко струва, особено щом вече има перспективен купувач. Сигурно е привлекателна, щом някой толкова скоро се е заинтересувал от нея.

— Разбира се, трябва да я огледаш — каза твърдо Корнелия. — И не можеш да отидеш без придружител. Какви по-прилични придружителки от овдовялата ти братовчедка и овдовялата й снаха? И каква по-прилична резиденция за нас от къщата на покойната лейди София Лейси на Кавендиш Скуеър?

— Точно така — кимна Ливия с широка усмивка. — Може дори да реша да не я продавам. Може би ще бъде по-добре във финансово отношение да я задържа и да я давам под наем. Трябва да огледам всичките си възможности, нали? Наемът ще ми дава редовен доход и къщата е в хубав квартал. Много хора наемат къщи за сезона.

— Разбира се, това зависи от състоянието на къщата — каза Аурелия. — Никой състоятелен човек няма да наеме развалина.

— И не знам нищо за живота на тази тайнствена роднина — изрече замислено Ливия. — Може да е била разорена, да е живеела сред отломки от рушащ се таван.

— О, Лив, романтичното ти въображение пак се развихря — намекна Корнелия. — Съмнявам се да е била разорена. Била е Лейси все пак.

— А Лейси са известни скръндзи — каза Аурелия. — Със забележително изключение в лицето на Лив. — Засмя се.

— Доколкото ни е известно, тази далечна роднина може да е живяла от корички хляб, докато къщата се е разпадала около нея.

— И този лорд Бонъм е така проницателен, че иска да я купи — напомни им Корнелия. — Освен ако не е наивен, няма да се втурне да взема котка в чувал. — Пресегна се и взе писмото от отпуснатата ръка на Ливия. — Виконт Бонъм — измърмори. — Не съм чувала за тази фамилия.

Внимателно сгъна листа.

— Да, мисля, че със сигурност трите трябва да идем да инспектираме имота и. — Очите й блеснаха и последният остатък от гняв в тях изчезна. — И възможния купувач. Признавам, малко съм заинтригувана от този неизвестен джентълмен. Кой знае, Лив, може да излезе подходящ за тебе.

— Къща и съпруг — възкликна Ливия, вдигайки ръце в престорено удивление. — Съмнявам се да имам толкова голям късмет.

— Е, човек не знае — каза бодро Корнелия. — Но най-напред да свършим най-важното. Трябва да пишеш на адвокатите, Лив. — Вдигна писмото, за да прочете надписа най-горе. — Мастърс и синове на Трейднийдъл Стрийт… и да им кажеш, че няма да продаваш, докато не проучиш всички възможности.

Блясъкът в очите й стана по-силен.

— Кой ще каже какви могат да бъдат тези възможности.

2

— Отказва? — Хари Бонъм погледна намръщено към джентълмена с вдървено изправен гръб, седнал зад масивното бюро в адвокатската кантора на Трейднийдъл Стрийт. — Защо, човече? Предложението не е ли изгодно?

— О, да, милорд. Сметнах, че е повече от изгодно предвид. — Адвокатът акуратно оправи документите на бюрото си, за да подравни ръбовете им. — Предвид състоянието на имота — завърши, вдигайки очи, за да срещне твърдия зелен поглед на посетителя си. — Обясних го на адвокатите ви, милорд.

Изкашля се в шепа.

— Трябва да кажа, че очаквах да работя по-скоро с тях, отколкото с вас, милорд. Обикновено подобни работи се уреждат чрез адвокатите на заинтересованите страни.

— Предпочитам сам да си уреждам работите — заяви Бонъм, нетърпеливо махвайки с ръка. — Във всеки случай, става по-бързо. Това посредничество е глупост. Колкото до състоянието на къщата, то не ме интересува. — Виконтът погледна намръщено към Мастърс. — Вече ви го казах. Повече пари ли искат?

Очите му се присвиха и той се облегна назад на стола си, прехвърляйки единия си обут във велур крак над другия, като се взря внимателно в адвоката.

Господин Мастърс продължи да подрежда документите.

— Не се споменава такова нещо, сър. Никакво контрапредложение по тази точка.

— Ммм. — Хари, все още мръщейки се, потупа ботуша с камшика си за езда. — И така, кой е собственикът на къщата сега, след като старата дама е починала?

Адвокатът се поколеба, питайки се какво би било етично в случая, но виконт Бонъм не му се струваше човек, на когото да е разумно да се противоречи, а в писмото на дамата нямаше никакви поверителни сведения. Той взе един лист от документите пред него и го бутна през бюрото.

— Казва се лейди Ливия Лейси, милорд.

Хари взе листа и зачете. Почеркът беше изящен, хартията гладка и без никакъв мирис, посланието — еднозначно. Изглежда, лейди Ливия Лейси искаше да инспектира лично наследството си, преди да вземе решение какво ще прави с него.

— И коя точно е дамата? — запита той, връщайки писмото на бюрото с решителен вид.

— Мисля, че е далечна роднина на покойната лейди София Лейси, макар че не знам каква точно.

Мастърс взе писмото и го върна на мястото му в купчината листове, грижливо подравнявайки ръбовете за пореден път.

— Лейди София не даде точни указания, но настоя имотът да остане на жена роднина, която да носи нейната фамилия. Лейди Ливия беше единствената, която отговаряше на тези условия.

— Някоя стара мома, предполагам — каза Хари, без да влага никаква злоба в описанието.

— Е, колкото до това, милорд, не съм сигурен — отвърна адвокатът. — Почеркът не е като на възрастта дама.

— Така е, но тя може би има по-млада компаньонка, роднина, прибрана по милост, която да й разхожда кученцата и да се грижи за кореспонденцията й. — Хари протегна ръка. — Покажете ми пак писмото, Мастърс.

С едва скрита въздишка адвокатът размърда спретнатата купчинка документи, извади листа от плътна хартия и му го подаде.

— Рингууд, Хемпшир — измърмори Хари. — Хубаво заспало селце в Ню Форест. И защо някоя неомъжена дама, живееща в спокойната провинция, ще иска да си създава грижи с пътуване до Лондон, за да инспектира разпадаща се къща, за която вече е получила доста прилично предложение? — Поклати глава. — Чудно ми е.

Мастърс се прокашля.

— Винаги е възможно, сър, дамата да не е такава, каквато мислим, че е.

Хари спусна крак на земята с рязко движение, което накара адвоката да трепне несъзнателно.

— Възможно е. Направете каквото можете, за да откриете каква е всъщност дамата, Мастърс. И предложете три хиляди отгоре.

Надигна се от стола и се изправи със същата енергичност.

Адвокатът го изгледа смаяно, после избъбри:

— Наистина, милорд, честно казано, трябва да ви кажа, че ако бях ваш адвокат, най-искрено бих ви посъветвал да не предприемате подобен ход. Имотът не струва и колкото първоначалната ви оферта. Три хиляди отгоре ще бъдат безразсъден разход… честно казано, сър.

Изречението увисна недовършено.

Виконтът го изгледа с леко съчувствие. Горкият човек несъмнено имаше проблем. От една страна, бе длъжен да пази интересите на клиентите си, в този случай дамите Лейси, покойната и наследничката й, но съвестта му го задължаваше да бъде честен.

— Ценя съвета ви, Мастърс, не се съмнявайте — каза, надявайки ръкавиците си. — И напълно разбирам затруднението ви, но ще си позволя свободата да действам по друг начин. Моля, предайте новото ми предложение на тази лейди Ливия Лейси и направете каквото можете, за да откриете нещо повече за нея. — Кимна на мъжа, отправяйки се към вратата, и дръпна пелерината си от стенната закачалка, докато минаваше край нея. — Приятен ден, Мастърс.

Адвокатът побърза да придружи високопоставения си гост по тясното стълбище до предната врата. Валеше силно. Хари уви наметката плътно около раменете си, докато оглеждаше улицата в двете посоки. Другият трепереше в черното си палто и бричове.

— Приберете се вътре, човече — нареди Хари. — Конярят ми разхожда конете, ще дойде всеки момент, няма нужда да си докарате простуда.

Мастърс с благодарност стисна ръката на клиента си и се прибра.

Хари потропваше с крака и потупваше с ръце по тялото си, проклинайки коняря, но без злоба. Беше му казал да разхожда конете, за да се движи кръвта им, и за тази цел нямаше нужда да отива по-далече от края на улицата и обратно. Доста скоро двата коня се появиха иззад ъгъла на Корнхил. Конярят, възседнал як нисък кон, веднага видя господаря си и подтикна своето животно и буйния дорест кон, който водеше, да ускорят крачка.

— Дявол да го вземе, Ерик, помислих, че си се запътил към най-близката кръчма — каза Хари, поемайки юздите от коняря, и се метна на седлото. — Достатъчно студено е, че да замръзнат топките и на бронзова маймуна.

— Да, милорд. Съжалявам, че ви накарах да чакате — отвърна флегматично мъжът. — Прибираме ли се?

— Да, но внимавай, пътят е хлъзгав.

— Да, милорд — измърмори конярят. — И аз забелязах.

Хари го стрелна с бърз поглед и се засмя.

— От високия си кон, Ерик. Знам, че си видял.

Цъкна с език, притисна хълбоците на коня с пети и дорестият препусна, извил шия, с трептящи ноздри.

Хари остави коня да наложи собствен ход по хлъзгавия калдъръм и се съсредоточи върху дразнещите известия, които току-що беше получил. Ако не можеше да влезе в къщата на Кавендиш Скуеър по законен начин, щеше да се наложи да прибегне до незаконни действия. Нямаше време за губене, трябваше бързо да вземе пакета.

Който и да беше отговорен за първоначалната кражба — дали французите или руснаците, или те си сътрудничеха в този случай, — знаеше, че ключът за кода е скрит някъде в тази запусната къща на Кавендиш Скуеър. Беше минала една седмица от кражбата и инцидента, който бе довел до раняването на Лестър, и той знаеше, че те също така трескаво се опитват да се доберат до пакета, както и той. Но имаха предимството да знаят точно къде да търсят, макар че нямаше да избегнат наблюдателите на министерството, които следяха Кавендиш Скуеър още от деня на инцидента.

Изглежда, нямаше да могат да минат по законен път покрай ексцентричните пазители на портите. Въпреки безпокойството си той не можа да не се усмихне, припомняйки си как го посрещнаха тримата пазители на имота на София Лейси. След смъртта на дамата той беше почукал на вратата със съвършен, както смяташе, претекст да влезе и да търси. Трябваше да оцени стойността на имота.

Посрещнаха го, меко казано, странно. Възрастен мъж с петносани кожени панталони и палто, превит почти на две, със свирепи, макар и сълзящи очи и две жени със строги рокли и зеленикав тен, сякаш земята на някой гроб току-що се е отворила, за да ги изригне, го гледаха застрашително, докато той обясняваше по каква работа е дошъл.

Мъжът, когото той взе за някакъв иконом, се обърна към жените и заяви:

— Пак един от тях, Ейда. Този обаче не е нахален.

И хлопна вратата под носа на посетителя, заключи я и я зарези със сила, необичайна за възрастта му.

Хари трябваше да влезе по някакъв начин в къщата и първата му мисъл беше, че най-лесният път е, като я купи. Но благодарение на лейди Ливия Лейси къщата, изглежда, нямаше да стане негова в обозримо бъдеще.

И все пак… все пак.

Бавна усмивка се плъзна по лицето му. Може би нямаше нужда да купува къщата, за да получи достъп; може би сближаването с новата собственичка щеше да свърши работа. Имаше съвършения повод да й се представи… все още беше перспективен и извънредно нетърпелив купувач за имота й, надяващ се да я убеди да го продаде.

Кимна доволно и подтикна коня да ускори ход. Министерството щеше да държи къщата под наблюдение, докато лейди Ливия Лейси дойде в града, после той щеше да й се представи и да види какво може да се направи.

Но въпреки този логичен план не му беше възможно да стои настрана в следващите няколко дни и също наблюдаваше къщата на Кавендиш Скуеър, макар да знаеше, че разузнавачите на министерството са повече от способни.

Няколко дни по-късно, в една безлунна нощ дългите часове сковано висене и мръзнене се отплатиха. Една фигура се приближи към стъпалата, водещи до мазето… малко по-тъмна сянка сред нощните сенки, плътно увита в черното си наметало и с черна шапка, нахлупена ниско над челото.

Възможността да действа сгорещи кръвта му. Хари се измъкна от наблюдателния си пост зад плета на градинката и тихо клекна зад перилата на тротоара, чакайки натрапника да се появи отново, този път с пакета, ако боговете бяха благосклонни. Ако той самият не успееше да го хване, още четирима мъже, стратегически разположени по улицата и около площада, щяха да го подгонят при нужда.

Но Хари беше твърдо решен сам да си върне онова, което бяха откраднали от него… плодовете на часове сложни математически изчисления и умствена гимнастика… лични неща, доста далече от огромната важност, която имаше тази кражба за кървавата битка, бушуваща из целия континент.

Силният гръм го накара да скочи на крака, месеците болезнени тренировки се изпариха от самата сила и неочакваност на трясъка в тази приветлива и тиха част от Мейфеър. Отвориха се прозорци, викове процепиха въздуха и от стъпалата на мазето излетя тъмна мъжка фигура с изпокъсано наметало, без шапка, с коса, щръкнала около главата като ореол.

Хари се хвърли към глезените на мъжа, когато той изскочи на паважа от най-горното стъпало, и двамата тупнаха на твърдата земя в оплетено кълбо от ръце и крака.

— Всичко е наред, сър, държим го.

Протегнати ръце го изтеглиха да стане, докато други изправяха останалия без дъх негов пленник.

Хари се освободи от държащите го ръце и запита:

— Какво, по дяволите, беше това?

— Не знам, сър. — Мъжът, който му помогна да се изправи, се огледа, сякаш от мрака можеше да изскочи някакво обяснение. — Никога не съм чувал нещо подобно.

Хари вдигна рамене.

— Е, това изплаши нашия приятел и се съмнявам, че ни е направило някаква услуга. — Намръщено огледа свитата фигура. — Може да не е имал достатъчно време да вземе онова, което е търсел.

— Май е така, сър, но все пак ще го отведем. Не се знае какво можем да изкопчим от него.

Говорещият пъхна два пръста в устата си и изсвири пронизително към площада. Една карета без отличителни знаци се появи почти веднага и заловеният от Хари крадец беше напъхан вътре, а преследвачите му го последваха, преди някой наистина да разбере какво е станало.

— Това ще му е за урок на копелето.

Хъхрещият йоркширски акцент, който Хари веднага разпозна като принадлежащ на ръждясалия иконом на София Лейси, долетя откъм стъпалата зад него. Той се обърна и се озова срещу късата широкоцевна пушка, размахвана от въпросния мъж, облечен сега в нощна дреха на пурпурни ивици и с кривната нощна шапка.

Хари погледна старинното оръжие и започна да се досеща. Пушката беше гръмнала в затворено пространство. Сега силната експлозия намираше обяснение.

— Как, по дяволите, успяхте да не го улучите? — запита той с леко страхопочитание.

Икономът се взря в него с късогледите си очи.

— Не се целех в него, сър. Ако се бях целил в него, щеше да го усети.

— Да — съгласи се Хари със смях. — Сигурен съм, че щеше да го усети. Лека нощ.

— Лека нощ и на вас — дойде отговорът и икономът заедно с пушката се върна там, откъдето беше дошъл, по стъпалата на мазето.

Можеше да се предположи, че тази нощ няма да бъде направен повторен опит за проникване в къщата, реши Хари. Ако крадецът имаше какво да даде, щеше да го даде доста преди нощта да свърши.

3

Железните колела на каретата тракаха по калдъръма и градският шум се усилваше във все по-нарастваща какофония зад мрачното, задушно пространство на превозното средство. Корнелия се наведе напред, за да отмести кожената завеса, която закриваше мръсните прозорци. Бавачката на децата беше настояла завесите да стоят затворени през цялото пътуване, за да пази поверениците й от светлината, която можеше да увреди очите им, и от каквито и да било гледки на разврат, които можеха да увредят душите им. Не че имаше много от второто, за да оживи скучното им пътуване, помисли уморено Корнелия.

Сега погледна навън с подновен интерес. Беше ранен следобед, когато каретата свърна към един тих площад, изоставяйки суетнята на улиците. Градинката в средата на площада беше оголена от зимата и с леко отчаян вид, но щеше да даде известна свобода на децата. Каретата спря със скърцане и тя почувства как раменете й се стягат в предчувствие.

— Стигнахме ли, мамо? Това ли е къщата? Можем ли да излезем?

— Искам пръв, мамо. Дръпни се, Франи.

Корнелия затвори очи за миг, докато детските гласове ехтяха около нея, подсилени след малко от гласа на Сюзън, когато момиченцето се събуди и разбра, че стават неща, които може да пропусне.

Корнелия отвори очи и двете с Аурелия се спогледаха. Край на пътуването. Каквото и да намереха тук, щеше да бъде някаква промяна след дългото друсащо пътуване в компанията на три изнервени деца.

— Смелост — каза Аурелия. — Пристигнахме.

— Така е. — Корнелия сграбчи Стиви тъкмо когато се канеше да изскочи от току-що отворената врата, и го притисна към седалката. — Чакайте с Линтън, всичките.

Без да обръща внимание на надигащите се протести, тя слезе на паважа и се огледа. Аурелия и Ливия също слязоха и трите заоглеждаха високата, солидна къща пред тях и високите прозорци от двете страни на двойната врата в средата на фасадата. Лющеща се боя, изподрани перила, занемарени стъпала, мръсни прозорци — всичко това я отличаваше от околните сгради.

— Мислех, че ни очакват — измърмори Аурелия, взирайки се в здраво затворената входна врата.

— Очакват ни — каза Ливия. — Писах преди два дни. Това е моята къща, ако някой случайно е забравил.

Тя се изкачи по стълбите, хвана изтърканото чукче и почука няколко пъти.

— Линтън, ще отидете ли с Дейзи и децата в градинката на площада, докато ние се оправим тук? — обърна се Корнелия към бавачката, която събираше поверениците си и в същото време хвърляше леко презрителни погледи към порутената къща. — Оставете ги да потичат, да изразходват малко от енергията си, стояли са затворени цял ден.

— Да, милейди.

Това беше изречено малко сковано, но Корнелия реши, че няма време да се тревожи за неособено благоприятните впечатления на Линтън точно в този момент. Щеше да има достатъчно време, след като се настанят. Изкачи стъпалата заедно с Аурелия, за да застане точно зад Ливия, която се канеше за трети път да вдигне тежкото чукче.

Изскърцаха резета и вратата се открехна; първоначално в отвора се видяха само едни леко сълзящи очи.

— Да?

Корнелия скри една усмивка, когато усети как Ливия замръзва. Глупак щеше да бъде всеки, който вземеше тази излиятелна, красива млада жена за плаха празноглавка.

— Аз съм лейди Ливия Лейси, а вие, предполагам, сте мой служител — обяви Ливия. — Ако обичате, пратете някого да помогне на кочияша да разтовари каретата и да внесе багажа ни.

След като изрече това, тя отвори широко вратата, мина покрай мъжа и влезе в неподвижния полумрак на фоайето.

Корнелия и Аурелия я последваха и трите се огледаха наоколо със зле прикрито смущение. Беше студено и влажно, паркетът под краката им беше мръсен и леко хлъзгав, високите прозорци от двете страни на предната врата бяха така зацапани, че през тях минаваше много малко дневна светлина. Подковоооразно стълбище, може би красиво, се издигаше от центъра на фоайето и горният му край чезнеше в непрогледен мрак. Един полилей, навярно също толкова красив в чисто състояние, висеше от високия таван в средата на фоайето. На рамената му имаше няколко угарки от свещи.

— Е, не сме очаквали съвършенство — каза храбро Корнелия. — Предполагахме, че ще има нужда от работа.

— Но толкова много? — измърмори Аурелия. — Ако това са общите части, как ли изглежда останалото?

— Ще видим — заяви Ливия. Обърна се към мъжа, който ги беше посрещнал. — Не знам името ви.

— Маркъм, госпожо — каза мъжът.

Явно някога е бил висок, но широките рамене сега бяха превити, а краката — видимо изкривени. Поведението му обаче далеч не беше примиренческо.

— Работех за лейди София, бог да даде мир на душата й. Не знам нищо за тази лейди Ливия — обяви той, изравяйки кърпа на квадратчета от джоба на басмените си панталони до коленете, чийто първоначален цвят беше вече само смътен спомен.

Избърса сълзящите си очи с решителен жест.

— Адвокатите на лейди София не са ли говорили с вас, Маркъм? — запита невярващо Корнелия. — Сигурно, когато са прочели завещанието, е имало нещо предвидено за вашето бъдеще.

Той поклати отрицателно глава.

— Не и доколкото съм чувал, госпожо. Лейди София ни каза, на наша Ейда и на наша Мейвис, да се грижим за нейните неща и това направихме. Тя щяла да се погрижи за нас, така каза.

— А ваша Ейда… ваша Мейвис… тук ли са?…

— Да, къде другаде да са?

Очевидно тук нямаше да важат правилата за по-фин разговор между работодател и служител, реши Корнелия.

— Сигурна съм, че лейди Ливия би искала да се запознае с тях.

— О, да, разбира се — каза той с небрежно кимване. Тръгна към задната част на фоайето. — Ей, Ейда. Мейвис, излезте… новата господарка е тук.

Двете жени, които излязоха иззад вехтата сукнена завеса, несъмнено бяха близначки. Коси, дръпнати назад в стегнат кок, дълги черни рокли, ъгловати лица със странен зеленикав оттенък, наслагващ се върху бледнината им, изпомачкани престилки и еднакво свирепи и подозрителни кафяви очи.

Огледаха равнодушно младите жени и едва-едва направиха реверанс.

— Извинявайте, милейди, ама трябва да разтоварваме каретата. Конете имат нужда от овес. — Прекъсна ги кочияшът, който стоеше с шапка в ръка на вратата.

— О, да, съжалявам. — Корнелия изостави сцената в преддверието и побърза към него. — Помолете другите пътници да ви помогнат в разтоварването. Аз ще…

Зарови се в чантичката си.

— Ами то не е точно наша работа, госпожо. — Той заизвива шапката си.

Корнелия намери един шилинг и го извади, опитвайки се да не мисли какви припаси може да се купят за домакинството с него. Но несъмнено тукашните служители нямаше да разтоварят пощенската карета, а тя и другите две жени не можеха да го направят.

Кочияшът нахлупи шапката на главата си и излезе, крещейки заповеди. След петнадесет минути холът вече представляваше море от кутии за шапки, сандъци и куфари. Тримата служители на София Лейси стояха и наблюдаваха с леко безразличие.

Корнелия плати на кочияша и пресече площада, за да отиде в градинката, където децата играеха на някаква криеница с Дейзи, докато Линтън наблюдаваше от една пейка.

— Да ги заведем ли вече вътре, Линтън? — запита тя, забелязвайки колко несигурно звучи.

Но знаеше, че Линтън ще настръхне, ако детските стаи се окажат не на висотата на изискванията й, а тя беше почти сигурна, че ще излезе точно така. Линтън беше навремето нейна бавачка и още имаше властта от време на време да стопява увереността й до тази на немирно дете.

— Вече е крайно време, лейди Нел — заяви бавачката, като стана и приглади черните си поли. — Лейди Сюзън ще се простуди в този влажен въздух. Лондон — измърмори тя. — Такова нездравословно място за деца.

Слава на Бога, че графът не се беше съветвал с Линтън, помисли Корнелия. Щеше да му даде достатъчно оръжия, за да ги задържи у дома. Всички щяха да стоят затворени завинаги сред дъбовете на Ню Форест.

Смелостта й понамаля, когато мина заедно с Аурелия, бавачките и децата, последвани от едната близначка, наша Ейда, както й се стори, по елегантните извивки на главното стълбище, по един коридор, където духаше силно течение, и нагоре по тясната задна стълба към детското отделение. Децата по изключение не вдигаха шум, смутени от мрачните сенки, които свещта на Ейда едва разпръсваше. Детското отделение изглеждаше така, сякаш никой не е живял там поне няколко поколения. Линтън си пое въздух и като че ли не го изпусна, докато се разхождаше из четирите стаи, изследвайки спалното бельо, надничайки в комина, прокарвайки облечен в ръкавица пръст по масите и скриновете и накрая по напластената мръсотия на прозоречните стъкла.

Корнелия и Аурелия стояха до вратата, децата се държаха за полите им. Ейда стоеше безчувствено в средата на дневната и чакаше. Накрая Линтън отупа ръце от праха и заяви:

— Никое поверено на мене дете няма да спи тук и това е последната ми дума, лейди Нел.

— Ако запалим огън, проветрим леглата и почистим, ще стане хубаво, Линтън — каза Корнелия. — Ейда… Ейда, нали? Бих искала двете с Мейвис да почистите тук, преди да направите каквото и да било друго. Маркъм трябва да донесе въглища, а ние ще запалим огъня във всичките камини и ще донесем гореща вода. Ще видите, Линтън, за час можем да направим чудеса.

Говореше увещаващо, докато сваляше ръкавиците си.

— С лейди Аурелия ще се занимаем със спалното бельо. Ще го проветрим пред огъня, след като бъде запален. Ела, Ели.

Отправи се енергично към спалното отделение и Аурелия я последва с леко вдигнати вежди.

— Мислиш ли, че ще я убедиш, Нел?

— Трябва да не й обръщаш внимание — обясни Корнелия, издърпвайки покривките от четирите легълца. — Тя ще сумти и ще пухти, но ако не й обръщаме внимание, в края на краищата ще се примири. — Разтърси одеялата сред облак прах. — Божичко, Ели, това е по-зле, отколкото изобщо сме можели да си представим.

— Меко казано — отвърна мрачно Аурелия, блъскайки възглавниците. — Страх ме е да си помисля какво представлява останалата част от къщата.

Хари се намръщи, поглеждайки към листа с йероглифи, които току-що беше преписал, после кимна леко. Добро подвеждане, каза си. Когато този код паднеше в ръцете на враговете, както беше определено да стане, щеше да ги накара много часове да се главоболят с него, докато накрая намерят указанието, което беше зашифровал в кода, за да им помогне да го разбият. После щяха да се въртят като мухи без глави по грешната следа, докато истинското действие щеше да се развива под носа им.

Посегна към пясъчницата, размишлявайки върху чистата радост от професията, каквато подхождаше на неговите дарби и на темперамента му. Дайте му хубавичък код за разбиване и щеше да забрави за ядене, пиене или сън — дни наред, до самия край. Това се отнасяше и за кодирането. Нищо не беше толкова сладко, колкото изработването на код, който да се опъне и на най-умните криптьори във френските, руските или австрийските тайни служби.

Поръси с пясък мастилото върху листа, после тръсна пясъка в кошчето за хартия и сгъна документа. Тъкмо нагряваше пръчката червен восък над пламъка на свещта, когато някой подраска на вратата.

Беше стоял заключен в собствения си свят на умствена гимнастика по-дълго, отколкото би могъл да пресметне, и отначало не разпозна звука. Никой не смущаваше виконт Бонъм, когато се затвори в таванското ателие на къщата си на Маунт Стрийт.

— Кой е? — запита той, плъзвайки листа в най-горното чекмедже на работното си бюро.

— Лестър, милорд.

— Господи, човече, влизай. — Хари бутна стола си назад и стана, осъзнавайки болката във врата. — Защо си станал, Лестър? Хирургът каза още четири дни да лежиш.

Лестър изхъмка отвратено.

— Той е една бабичка — заяви с изсумтяване. — И освен това не мога да понеса още нито миг госпожа Хендерсън да пърпори наоколо ми като квачка. Ако хапна още една хапка от онова нещо, дето го нарича тоник, ще умра.

Хари се засмя и сърдечно разтърси ръката на Лестър, преди да го бутне да седне на един стол.

— Хубаво е да те видя. Не отричам, че ми липсваше.

Другият кимна и махна към бюрото.

— Работехте ли, сър?

— Да. — Хари се протегна и разкърши рамене. — Колко е часът?

— Малко преди пладне, сър. Ектър каза, че стоите тук от вчера късно следобед.

— Значи е така — изрече с леко безразличие.

Приближи се към тесния тавански прозорец и надникна навън, към ясното синьо небе и панорамата, пунктирана от плюещите пушек комини на Лондон.

— Донесох известие за вас, сър. Един човек дойде от министерството.

Умореният зелен поглед на Хари се изостри.

— Не ми казвай, че не са измъкнали нищо от оня крадец, когото хванахме.

— Не това, което търсехме, сър, още не, но разбирам, че им е подхвърлил някакви трохички за други интересни неща. Но истинското известие е, че новата собственичка на къщата се е нанесла. Пристигнала е вчера следобед, както казват наблюдателите. Голяма компания, казаха. Поне няколко дами. И деца. От министерството искат да разберат какво искате да направят те по този въпрос.

— Просто да наблюдават, нищо друго — каза Хари. — Аз ще се заема оттук нататък. — Потърка брадичка и направи гримаса, като усети наболата брада. — Не мога да отида на официално посещение в такъв вид.

— Можете да се ободрите с една овнешка пържола за отскок — забеляза Лестър, добре осведомен за навиците на господаря си. — И бутилка хубаво бордо, бих добавил.

Хари поразмисли, обръщайки внимание на тялото си за първи път от ден и половина.

— Прав си, Лестър. Кажи на Ектър да ми сервира в приемната, ще сляза след половин час. — Извади пергамента от чекмеджето. — А, и нека някой веднага да отнесе това във военното министерство.

Капна восък върху сгънатия пергамент, притисна печата към восъка и подаде документа на Лестър, преди да излезе от кабинета си с енергична крачка, в която не се долавяше умората му.

Половин час по-късно унищожаваше една овнешка пържола с варени картофи и правеше набези към една гарафа с бордо. Простичка храна, но виконт Бонъм нямаше много време за деликатеси, когато обядваше сам в собствената си къща. Храната и питието просто служеха на определена цел, а точно сега беше прегладнял.

— Значи ще идете да посетите тази лейди Ливия Лейси, сър? — каза Лестър и това беше по-скоро изявление, отколкото въпрос. — Аз ще идвам ли с вас?

— Да, и не — отсече Хари. — Пак ми изглеждаш блед, човече. Когато имам нужда от тебе, ще трябва да бъдеш в идеална форма, така че си почини днес следобед. Не ми трябва телохранител, за да поднеса почитанията си на някаква стара мома. — Изтри устни и хвърли салфетката. — Е, аз тръгвам. — Отправи се към вратата, викайки иконома си. — Ектър, отивам в конюшнята.

— Да, милорд.

Икономът стоеше в готовност до масата във фоайето, държейки на сгънатия си лакът наметалото за езда на виконта и в ръката си — бобровата му шапка. Подаде ги на господаря си, а после му връчи и камшика за езда.

Хари кимна в знак на благодарност, излезе през предната врата, държана отворена от един лакей, и спря на най-горното стъпало, за да вдъхне дълбоко свежия, студен въздух. Беше чудно освежително след часовете седене над свещта и главата му се проясни веднага, а умората му отлетя.

Отиде в конюшнята и изчака търпеливо, докато оседлаят коня му, вдъхвайки свежия аромат на сеното, върху който се наслагваха миризмите на кожа, конски изпражнения и конска плът. Осъзна усещането на лека еуфория като стар приятел, естествен резултат от дългите часове работа и невероятно задоволяващия финал на тази работа. По-късно щеше да дойде умората и сънят без сънища. Но за момента той тръпнеше от нервна енергия.

Ерик доведе дорестия кон и го задържа, докато виконтът се качваше на седлото.

— Да докарам ли и другия кон, милорд?

— Да, ще искам да разхождаш Пърсиъс, докато говоря с дамата. Много е студено да го оставяме да стои.

Качи се на коня, говорейки му успокоително, докато животното нетърпеливо танцуваше по калдъръма, отмяташе глава, дърпайки се от юздата, и показваше, че иска да препусне. Веднага щом Ерик се появи, възседнал ниския си, набит кон, дорестият нямаше нужда от повече насърчение и се впусна напред към сводестия изход на конюшнята. Хари го смъмри остро, животното се подчини и запристъпва гордо по Саут Одли Стрийт.

Беше ранен следобед, когато Хари стигна пред къщата на Кавендиш Скуеър. Погледна към рушащата се фасада и се намръщи. Защо, за бога, новата собственичка, провинциалистка, която вероятно не се интересува от градския живот, не сграбчва с две ръце шанса да продаде наследството си на завишена цена?

Това нямаше абсолютно никакъв смисъл. Тогава той си спомни какво му беше казал Мастър, адвокатът. „Възможно е дамата да не е такава, каквато мислим, че е.“

Наистина той не знаеше нищо за нея и това нямаше почти никакво значение. Но откъде са се взели децата? Беше сигурен, че Лестър спомена за деца. Един съпруг би усложнил нещата, тъй като се предполагаше той да управлява имотите на съпругата си. Но дамата лично беше писала на адвоката си.

Слезе и подаде юздите на Ерик.

— Разходи ги. Мисля, че ще ми трябват не повече от двадесет минути.

Това беше уместно като за първо посещение, макар то да беше по-скоро делово, а не официално.

Изтича леко по стъпалата към предната врата и вдигна лъвската глава на чукчето. Първото му дискретно почукване не получи отговор, затова опита отново. Този път ударите отекнаха в тихата улица. Той започна нетърпеливо да потупва ботуша си с камшика. Трябваше да има хора в къщата. Освен тримата прислужници, за които вече знаеше, лейди Ливия беше довела със себе си жени, може би камериерка и вероятно някаква компаньонка или бавачка за децата.

Най-после чу скърцането на несмазани резета. Вратата се отвори и една жена застана на прага с въпросително изражение в пронизителните си сини очи. Косата й не се виждаше под кърпата на главата, фигурата й беше омотана в неособено чиста престилка. Петънце мръсотия красеше правия й нос.

— Да? — каза тя.

Една черна котка се отърка о глезените й, преди да скочи с изправена опашка по стъпалата, право между ботушите на Хари.

За миг той се стресна от пухестата вихрушка и отстъпи едно стъпало назад и надолу. Така се принуди да вдигне поглед към жената на прага, а тази позиция по някаква причина не му хареса. Пристъпи отново нагоре и протегна визитната си картичка, изричайки високомерно:

— Виконт Бонъм изказва почитанията си на лейди Ливия.

Корнелия я взе и я прочете. Значи това беше тайнственият нетърпелив купувач. Изгледа го. Доста привлекателен, ако човек харесва слаби типове с гладен вид. Много широко куполообразно чело, каквото обикновено издава интелигентност. Впечатление, допълвано от раздалечени, дълбоко поставени зелени очи. В погледа му имаше хладна дистанцираност, която беше по-скоро изнервяща, сякаш той наблюдаваше света от някакъв олимпийски връх. „Арогантен“ май точно предаваше първото й впечатление.

Хари не искаше някой да го държи на прага посред зима, особено пък някаква си обикновена прислужница, която като че ли го подлагаше на подробен оглед, който — освен ако той не грешеше — го намираше несъвършен в много отношения.

— Добра жено, ще ви бъда много задължен, ако веднага занесете картичката ми на господарката си — изрече той. — Лейди Ливия ще разпознае името ми и тя знае по каква работа идвам. Моля, отидете незабавно при нея.

След като издаде заповедта, той обърна гръб на жената и се загледа в далечината към площада, без да престава да потупва ботуша с камшика си.

Господарка! Добра жено! Корнелия отвори уста да протестира, в очите й блесна негодувание, докато се взираше в безсрамно обърнатия му към нея гръб. После на устата й се появи усмивка. Виконт Бонъм щеше да получи няколко смразяващи изненади.

— Моля за извинение, милорд — изрече тя смирено, — но лейди Ливия в момента не приема.

— А — Той се обърна полека към нея, погледът му още беше студен, а тонът остър. — Смея да предположа, че си почива от пътуването? — Не изчака потвърждение, а продължи: — Представете й картичката ми заедно с моите почитания и я осведомете, че ще дойда отново утре, когато, вярвам, ще е възстановила силите си. — Извърна се и добави през рамо: — Работата ми с вашата господарка е спешна. Предайте й това, ако обичате.

Корнелия го загледа как се отдалечава с отнемаща дъха арогантност. Какво го караше да мисли, че Ливия е толкова немощна, че да не може да издържи двудневно пътуване, без да има нужда от почивка? Какво, по дяволите, му даваше право да прави тези унизителни предположения, които се бяха излели от устата му в последните три или четири минути? Тя погледна картичката в ръката си и за секунда се изкуши да я накъса на парченца и да ги метне подир собственика им.

Но не. Можеше да измисли далеч по-интересно отмъщение. Върна се във фоайето и затръшна вратата.

Хари тъкмо беше стигнал до паважа на улицата, когато вратата се затръшна зад гърба му и той трепна от звука, завъртайки се рязко, за да види какво става зад него. Люспи боя от вратата, отронени от насилственото й затваряне, се пръснаха по стъпалата. Новите слуги, изглежда, не се спогаждат със старите, помисли той, поклащайки глава с нещо като нерешителна развеселеност. Но поне не го изпрати късоцевката на стареца. Човек трябва да бъде благодарен за дребните добрини. Той пое юздите от Ерик и възседна коня си. Знаеше какво да очаква, когато дойде отново.

4

Яхнала прилива на негодуванието си, Корнелия влезе в кухнята, където знаеше, че ще намери останалите.

— Кой беше, Нел? — запита Ливия, дръпвайки се от огнището, където оглеждаше комина и показваше на Маркъм да бутне дръжката на метлата колкото може по-високо, за да събори евентуални птичи гнезда.

— Беше виконт Бонъм, скъпа — осведоми я Корнелия. — Противен човек. — Шумно изпусна въздух. — Арогантен, презрителен, самонадеян. Осведомява те, че ще те посети утре, за да обсъдите една неотложна работа.

— Господи — измърмори Аурелия, излизайки от килера с няколко прашни буркана с консерви под мишница. — Господ знае колко време са били тук. — Остави товара си върху вече остърганата работна маса и отупа ръцете си от прахта. — Значи джентълменът не ти направи добро впечатление, а, Нел?

— Не е ли очевидно? — отвърна Корнелия със сардонична усмивка. — Взе ме за прислужница, нарече ме „добра жено“ и поиска да се срещне с господарката ми!

Аурелия се разсмя звънко, последвана от Ливия.

— Виж се, Нел — каза Ливия. — Изглеждаш като прислужница. Всички изглеждаме.

Корнелия изгледа приятелките си — и двете прашни, в мръсни престилки, с коси, покрити с кърпи, за да ги запазят, изпоцапани със сажди — Ливия — и с паяжини — Аурелия. Погледна престилката си, нерешително пипна кърпата на главата си, после избухна в смях.

— Ужас! Но дори и да е така, той няма право да прави предположения. И няма никакво право да се държи така. Хората трябва да бъдат учтиви, особено с прислужниците.

— Какво ще искате да направя с това, госпожо?

Една от близначките махна с ръка към кутията с порцеланови чинии, която тъкмо беше сложила на масата.

Ливия погледна съдържанието на кутията.

— Всички са от различни сервизи, но вижте. — Вдигна една сосиера. — Севърска е, вижте колко е красива. — Отнеси я в големия умивалник и изля върху й малко вода от каната.

— Питам се дали има още от този сервиз.

Аурелия се приближи към кутията.

— Откъде са… ъ-ъ… Мейвис? — рискува тя.

— Ейда, госпожо — поправи я флегматично жената. — Това са части от счупени сервизи. Лейди София не искаше да изхвърля нищо, обаче никога не е слагала на масата си чинии от различни сервизи.

— Това обяснява всичко. — Ливия се върна към масата.

— Да видим какво още има тук. О, вижте, на дъното има нож за хартия. — Извади тънкия нож и го вдиша нагоре. — Костен е, мисля. О, божичко. — Взря се отблизо в острието. — Вижте какво има гравирано тук. — Очите й бяха широко отворени, когато поднесе предмета към приятелките си. — Със сигурност е неприлично.

Корнелия го взе и се вгледа в рисунката.

— Резба върху раковина, мисля, така се нарича. Правят го моряците, за да убиват времето при дълги пътувания. Но, скъпа, този моряк трябва да се е чувствал доста лишен от някои житейски удобства. Русалката изглежда заета с много дружелюбни действия.

Гласът й трепна насмешливо, когато показа ножа за хартия на Аурелия.

— Какво може да прави такъв предмет в кухнята на една стара мома? — измърмори Аурелия, докато се вглеждаше в издълбаните фигури. Погледна към Маркъм и близначките, които пазеха строго мълчание. — Мисля, че трябва да го върнем там, където го намерихме. Никак не ми се иска да обяснявам на Франи какво е това, а знаете, че ще пита, ако го види.

— Ще го държа в бюрото в моята стая — каза Ливия, вземайки ножа от нея. — Мисля, че е слонова кост обаче.

— Добре, моля те, дръж го далече от децата — помоли Аурелия, поклащайки развеселено глава, докато се връщаше към консервите си.

Кухнята започва да става отново годна за използване, помисли Корнелия, но още беше студена. От отворения прозорец в дъното идваше течение и тя отиде да го затвори.

— Е, госпожо, недейте да затваряте — обади се Маркъм. — За котката на лейди София е. Тя трябва да влиза и да излиза. Господарката държеше на това.

— Хубаво, може да е държала — каза твърдо Корнелия. — Но аз все пак ще го затворя. Ако котката иска да влезе, може да скочи на перваза и да се обади.

Тъкмо щеше да затвори прозореца, когато котката изскочи като сянка от влажната тъмнина, мушна се през тесния отвор и влезе в кухнята.

— Много ли ти е студено? Не те обвинявам — каза Корнелия, навеждайки се да погали котката. — Как се казва, Маркъм?

— О, лейди София й казваше „Писана“ — отговори мъжът. — Но ви казвам право, госпожо, прозорецът стои отворен нощем. Тя обича да ходи на лов. Против природата е да очаквате една котка да стои затворена нощем.

— После ще се тревожим за това — каза Корнелия с умиротворителен тон. — Тя сега се прибра. — Затвори решително прозореца и насочи вниманието си към една стара керамична делва за брашно, която би могла да влезе в употреба. Надникна и се отдръпна с отвратена гримаса.

— Това брашно е пълно с гъгрици.

Вдигна делвата и я изтърси в умивалника. Нещо дрънна на порцелана.

— Какво е това? — Внимателно пропусна брашното през пръстите си, внимавайки да не стисне някоя гърчеща се личинка.

— Я вижте. Тази кухня е пълна с изненади. — Вдигна един напръстник. Светлината от вече чистия прозорец над умивалника хвърли сребърен отблясък върху изсипаното брашно. Тя изтри напръстника в крайчеца на престилката си и отново го вдигна нагоре. — Много необичайно. Вижте рисунката. — Подсмихна се.

— Интересно е, но не е толкова забавно като гравюрата на ножа за хартия.

Аурелия и Ливия оставиха порцелановите си съкровища и се приближиш към нея. Огледаха напръстника.

— Очевидно е сребро и рисунката е много сложно гравирана. Някой много сръчен златар го е правил — коментира Аурелия.

— Но какво търси в делва с брашно? — запита Ливия.

— Е, брашното стои там от миналия век, като се съди по състоянието му — каза Корнелия, вземайки напръстника.

— Предполагам, че някоя отдавна забравена прислужница не се е сетила, че е на пръста й, когато е бъркала в делвата да вземе чаша брашно, и просто го е изпуснала.

— Не прилича на нещо, което би използвала прислужница — обади се Ливия с оттенък на съмнение.

— Е, може би господарката на къщата сама е пекла нещо — сви небрежно рамене Корнелия. — Както и да е, можете да питате и какво прави един неприличен нож за хартия в кутия с непотребни чинии.

— Вярно — съгласи се Ливия. — Да видим какви други чинии имаме.

— Ще огледам мазето — каза Корнелия, като пусна напръстника в джоба на престилката си. — Имате ли ключ, Маркъм?

— Да, госпожо. Не съм бил скоро там долу — каза той, издърпвайки дръжката на метлата от комина заедно с фин облак сажди. — Лейди София не беше много по виното. Пийваше малка чаша портвайн вечерно време, но само толкоз.

— Долу има ли нещо, което може да се пие?

— О, да, така мисля. — Извади връзка ключове от джоба на панталоните си и се зарови в тях, вдигайки ги един след друг към очите си, за да ги огледа добре. — Старият граф, братът на лейди София, поддържаше добра изба.

— Кога е починал? — запита Корнелия с леко съмнение.

— О, поне преди двайсет години — отвърна старецът и затътри крака през кухнята към вратата, която водеше надолу към мазето.

— Вампири и призраци — каза Корнелия, свивайки рамене в престорен ужас. — Ако никой не е слизал долу от двадесет години, какво според вас ще намеря?

Към вечерта кухнята вече действаше, огънят за готвене беше запален и близначките приготвяха нещо, макар че Корнелия и приятелките й не хранеха особени надежди за резултата от усилията им. Но поне децата получиха вечеря, която Линтън одобри, и се бяха оттеглили в сравнително топлото детско отделение.

— Запалихме огън в приемната на лейди София, лейди Ливия — обяви Маркъм, влизайки в кухнята, където трите жени се радваха на постиженията си. — Отворих и бутилка от онова бургундско, което искахте да изнеса, милейди — кимна той към Корнелия.

— Напълнихте ли гарафите? — запита тя.

— Да — отвърна прислужникът.

— Долу имаше доста прилично шери — обясни Корнелия, докато излизаха от кухнята. — И бъчва портвайн, почти пълна, и още една бъчвичка с мадейра. Старият граф си е знаел работата. Поне ще се постоплим отвътре, дори да няма нещо вкусно за ядене.

— Питам се какво ли са готвили за леля София — коментира Ливия, докато отваряше вратата към единствената стая в къщата, в която се виждаха следи от скорошно обитаване.

— Мисля, че с години не е излизала от тази стая.

Беше претъпкана, овехтяла приемна в задната част на къщата, а тази сутрин издаваше по-скоро неприятния мирис на потънали в прах тъкани, примесен със странен застоял дъх на цветен парфюм, восък от свещи и пепел от студеното огнище. Един ден с отворени прозорци беше освежил въздуха, решетката на огнището беше боядисана в черно, мебелите лъснати с восък, а килимите и калъфите — енергично изтупани. Не беше стая, която човек би нарекъл елегантна или дори приятна, но беше поносимо убежище.

Корнелия наля шери и трите потънаха в продънените кресла с облекчени изпъшквания.

— Мисля, че никога не съм работила толкова усилено през живота си — отбеляза Ливия. — Боли ме всичко, от главата до петите.

— Иска ми се да се изкъпя — измърмори Аурелия, отпивайки дълга глътка от шерито си. — Но ще мине много време, докато се затопли вода, а и кой ще я домъкне горе. Маркъм едва ли може да носи нещо повече от един поднос, какво остава за кофи с вода.

— Ще се занимаем утре с този проблем — каза Корнелия, събувайки обувките си. Протегна крака към решетката и размърда пръсти към топлината на огъня с лек стон на наслада.

— И като говорим за утре, Лив. Ще приемеш ли невъзпитания виконт? Аз не бих го приела — добави. — Бих го отпратила порядъчно смъмрен.

— Не искаш ли да разбереш защо толкова иска да купи имота? — запита Аурелия, донасяйки гарафата с шери, за да напълни отново чашите им. — Трябва да има някаква причина да предложи толкова пари, а за какво? — Обгърна стаята с широко махване на ръка. — Привеждането на всичко това в добро състояние ще струва цяло богатство.

— Е, може да го приема — съгласи се Ливия, протягайки чашата си към Аурелия. — Само да видя какъв варварин е. О, и адвокатът на леля София, Мастърс, който ми писа най-напред, и той ще дойде. Някакви документи, които трябва явно да подпиша.

— Е, ще си заета — каза Аурелия. — А ние какво ще правим, Нел?

— О, и вие трябва да бъдете тук — каза Ливия с тревога. — Това е общо начинание. И особено щом става дума за виконта.

— Нел, за какво си мислиш? — запита Аурелия, като видя зълва си да се усмихва. — Намислила си нещо.

— Е, просто си мислех…

Пристигането на Маркъм и едната близначка с два подноса не й позволи да довърши мисълта си.

— Има картофена супа — обяви Маркъм, оставяйки подноса си на сгъваемата маса, закрепена пред сводестия прозорец. — Хляб, сирене и малко шунка. — Отдръпна се, докато близначката оставяше своя поднос с чинии и прибори. — Да налея ли вино, милейди?

— Да, моля — отговори Корнелия, тъй като въпросът несъмнено беше отправен към нея.

— Благодаря, Маркъм. — Ливия стана от стола си и се приближи към другата страна на масата. — Вие с Ейда и Мейвис сте направили чудеса с толкова малко продукти. Наистина сме ви много благодарни.

— Е, колкото до това, лейди Ливия, правим каквото ни каза лейди София. Да се грижим за къщата и за всичките неща в нея. И това правим, просто си изпълняваме задълженията.

Приближи се към бюфета и взе една бутилка бургундско.

— Може ли да запитам — каза колебливо Аурелия. — Ейда и Мейвис са сестри, предполагам.

— Да, сестри сме — потвърди присъстващата близначка.

Необичайно беше някоя от тях да се осмели да се обади и Аурелия се осмели да продължи.

— Отдавна ли работите тук с Маркъм?

— Е, бог да ви благослови, госпожо, Маркъм се ожени за наша Ейда преди трийсет години — отвърна Мейвис, вече със сигурност Мейвис. — Където отива наша Ейда, там отивам и аз. Винаги е било така.

— Разбирам — усмихна се Аурелия. — А вие омъжвали ли сте се, Мейвис?

Жената поклати отвратено глава.

— Мъже — изрече тя. — Не ги понасям. Мръсни, разхвърляни, разнасят кал из цялата къща.

Отметна глава с нещо като изсумтяване и излезе от приемната.

Маркъм, очевидно несмутен от това решително осъждане на собствения му пол, наведе глава към жените в подобие на поклон и излезе след Мейвис.

— Та, както казвах — продължи Корнелия, когато вратата се затвори, — мислех, че може да бъде забавно да дадем на нашия виконт един здравословен урок по обноски.

Потопи лъжицата в супата си.

— Какво имаш предвид?

— Да му дадем възможност да ме третира като прислужница, да го оставим наистина да затъне и тогава да му бъда представена като виконтеса Дагнъм. — Усмихна се злобничко над чашата си. — Какво мислите?

5

Виконт Бонъм закусваше пред огъня в сутрешната стая на къщата си на Маунт Стрийт и обмисляше предстоящата си среща с лейди Ливия. Освен с доста страшната си пралеля, дукеса Грейсчърч, имаше опит в общуването с възрастни дами само още с баба си и две неомъжени лели. Понеже всички те много го глезеха, докато беше малък, не се изискваше особено усилие, за да ги убеди да направят каквото и да било за него. Би могъл с основание да очаква, че лейди Ливия няма да му даде това предимство. Но трябваше да има някакъв лост, който да натисне.

Отряза парче от филето си. Ако знаеше поне още малко за нея и за обкръжението й, това би било от полза, но Мастърс нямаше почти никакви сведения, освен адреса на писмото. Той някак си беше създал мислен образ на дамата като възрастна жена, живееща затворено, провинциална стара мома, обаче децата? Те изобщо не съответстваха на представата. Но несъмнено, ако имаше съпруг, Мастърс щеше да знае за него. Възможно ли е да е вдовица?

Посегна към кафето си. Вероятно всичко щеше да се разбере при първата му среща с дамата и той щеше да промени подхода си съобразно с разкрилите се обстоятелства.

Довърши закуската си и се качи в спалнята си. Камериерът му махаше последни прашинки от финото му тъмнозелено палто.

— Отвратително време, милорд — забеляза той, махвайки с четката за дрехи към мрачната гледка отвъд прозореца.

Беше типична мръсна английска зимна сутрин, дъждът се лееше от оловното небе, почти лишено от дневна светлина.

— Няколко петна от дъжд може да съсипят това палто — добави той полугласно. — Аз лично бих взел файтон.

Хари скри една усмивка. Камериерът му много добре знаеше, че неговият господар никога няма да вземе файтон, освен в най-краен случай.

— Ще яздя, Картън — каза той меко. — Ще облека палтото за езда.

— Това няма да опази обувките ви — измърмори мъжът. — Часове наред ги лъсках, наистина.

— Малко дъжд не е навредил никому — заяви Хари, сваляйки брокатения си халат, за да пъхне ръце в ръкавите на жакета, който държеше Картън.

Камериерът здраво стисна устни и приглади жакета на раменете. Той прилепваше като ръкавица, точно както беше предвидил шивачът. Бричове от светъл велур и лъскави ботуши довършваха костюма на виконта.

Хари провери отражението си в голямото огледало с подвижна рамка и кимна. Нищо във външността му нямаше да напомни на стария прислужник за мъжа с мрачни дрехи, увит в шал до ушите, с прихлупена до носа шапка и дрезгав глас, който преди около една седмица беше отишъл лично да инспектира съдържанието на къщата. И си беше отишъл с празни ръце. Но този път поне щеше да влезе в къщата, стига онази безсрамна прислужница или компаньонка, или каквато и да е там, да е предала картичката му и посланието му на господарката си.

Пусна фина нефритена табакера в джоба на палтото си, взе огромното палто за езда и шапката, подадени му от Картън, и се спусна с лекота по стълбите, почти наслаждавайки се на предстоящата конфронтация със синеоката пазителка на портите.

— Прати човек в конюшнята да доведе коня ми, Ектър — нареди той на иконома и свърна към библиотеката.

— Сега да видим с какво да заслепим виконта. — Ливия се насочи енергично към гардероба в спалнята на Корнелия. Немощният огън в камината беше попремахнал влагата от въздуха, но недостатъчно, за да стане стаята по-приветлива.

— Не бива да приличаш на жената, която вчера е взел за прислужница.

— Няма да бъде трудно — забеляза Корнелия. — Само трябва да бъда чиста, за да го постигна. — Тя изведнъж се засмя. — Сетих се за едно интересно развитие на тази наша шегичка.

— О?

Ливия се извърна от гардероба, за да я погледне.

— Виждам пак онзи дяволски поглед в очите ти, Нел — нападна я Аурелия с лек смях. — Какво замисляш?

— Е, просто си мисля, че ще бъде още по-забавно, ако отначало виконтът бъде подведен да повярва, че жената, която вчера е оскърбил, в действителност е самата лейди Ливия Лейси — каза Корнелия. — Като дойде, ще пита за Лив и Маркъм просто ще го въведе в приемната, където ще го чакам, и той ще предположи, че аз съм Лив, което трябва още повече да го засрами. Ще го оставя да си копае гроба още няколко минути, после в някой момент ще се представя. — Тя се засмя.

— Какво мислите?

— Мисля, че много ще внимавам в бъдеще да не те ядосвам — каза Аурелия.

— Точно така — съгласи се Корнелия с известно удовлетворение. Приближи се към Ливия и надзърна в гардероба.

— Проблемът е там, че нямам нищо, което да не е ужасно провинциално. Кога последно сме разглеждали модни списания? Даже не знам кое е модно днес, но съм сигурна, че нещата са се променили в последните десет години от последното ни и единствено идване в града.

— Бронзовата ти коприна е доста елегантна — подхвърли Аурелия.

— Сигурно е хубава, но подхожда ли за сутрин? Нося я само вечер у дома — протестира Корнелия.

— Предполагам, че онова, което е подходящо за вечер в провинцията, е уместно за сутрин в града — заяви Ливия, изваждайки роклята. — Колкото и да е угнетяващо, когато — и ако — се осмелим да излезем из града. — Вдигна роклята.

— Много е красива, Нел.

— Това е и най-доброто, което можем да направим — отбеляза приятелката й с примирено свиване на рамене. — Мога да си сложа и кашмирения шал. Наистина е елегантен. Освен това, ще ми държи топло — добави тя, докато подхващаше една гънка на роклята. — Тази коприна е толкова тънка. Няма да направя добро впечатление на виконта, ако устата ми е синя и не мога да говоря, защото зъбите ми тракат.

— Не е толкова студено в приемната — каза Аурелия. — И можеш да сложиш онези копринени ръкавици, те са напълно приемливи за сутрин, дори в града.

— Ето я вашата топла вода, госпожо.

Едната близначка се появи в рамката на отворената врата, носейки медна кана. Сякаш я беше довяло някакво течение, помисли Корнелия. Близначките се движеха съвършено безшумно и трите жени още не бяха свикнали с внезапното им появяване, понякога — но не непременно — придружавано от едносрични обяснения за присъствието им.

— Благодаря.

Усмихна се топло, вместо да се обърне към жената по име. Изглеждаше грубо след два дни още да не ги разпознава.

Близначката остави каната на тоалетката и изтри ръце в престилката си, преди да огледа стаята, сякаш никога досега не я беше виждала, а после се измъкна в проветривия коридор.

Корнелия наля вода в умивалника и треперейки, свали пеньоара си. Изтри се набързо.

— Какво не бих дала за една баня.

— Може би тази вечер ще можем да напълним една вана до кухненския огън и да се изкъпем една след друга — предложи Ливия. — Може да дадем свободна вечер на Маркъм и близначките.

— Мисля, че те никога не излизат от къщата — каза Аурелия. — Като съдя по нежеланието на Маркъм тази сутрин дори да отиде до магазина за шоколад на децата. Говореше така, сякаш излизането на улицата е равнозначно на нахълтване във вражеска територия.

— Е, съвместният живот с отшелничка сигурно дава отражение. — Корнелия нахлузи ризата пред главата си. — Кое ли чекмедже бях определила за моите чорапи?

— Ето това. Копринени ли искаш, или вълнени?

Ливия извади два чифта.

— Трябва да бъдат копринени с тази рокля, но бих се чувствала по-удобно с вълнени — отвърна Корнелия, потръпвайки, докато посягаше към копринените чорапи. — Ели, ще ми направиш ли косата? Много те бива в това.

— Една от по-дребните ми дарби — съгласи се Аурелия с леко самодоволна усмивка. Погледна многозначително зълва си. — Май много се контиш за този надут виконт. Сигурно искаш да му направиш впечатление.

— Не точно това, а по-скоро искам да изтрия впечатлението, което му направих вчера — отговори Корнелия, но лека розовина се промъкна по бузите й, докато закопчаваше маншетите на дългите ръкави на роклята.

Искаше да мисли, че абсолютното изтриване на онова впечатление ще го накара да осъзнае колко грубо се е държал. Но честността я задължаваше да признае, поне пред себе си, че наранената гордост също имаше своята роля. Виконтът беше представил безупречна външност, което правеше арогантните му, оскърбително надути предположения още по-непоносими. Този път тя нямаше да му даде никакви предимства.

— Сега слагат ли се бижута сутрин? — Ливия ровеше в кутията за бижута на Корнелия. — Имаш нужда от нещо за това деколте, струва ми се. Изглежда много голо.

— Наистина, голо е — каза Корнелия, надниквайки към гърдите си. — Може да сложа шалче?

Каза го така, сякаш се съмняваше.

— Много е старешко — заяви Аурелия. — Фактът, че си овдовяла майка на две деца, не те състарява. — Бръкна в кутията и изрече авторитетно: — Кехлибарените мъниста са идеални. В провинцията и в града не се слагат скъпоценни камъни преди залез-слънце, но кехлибар, топаз, аметист са напълно приемливи.

Окачи кехлибарените мъниста на дългата шия на зълва си и отстъпи, за да огледа ефекта в огледалото на тоалетката.

— Да, много по-добре. Сега косата ти.

Пръстите й се заловиха за работа и след пет минути беше сплела пищната маса с цвят на мед в спретната корона около главата на Корнелия и беше дръпнала няколко къдрички да падат покрай ушите й.

— Какво мислиш?

Корнелия наклони глава на една страна, после на друга.

— Красиво е — изрече, играейки си с една от къдричките. — Да се надяваме, че няма да падне в някой критичен момент.

— Той каза ли по кое време ще дойде? — запита Ливия.

— Не, но обичайното време за сутрешни посещения е около единадесет. Или поне беше. — Корнелия погледна часовника на полицата над камината. — Сега е само десет часът. Отивам при децата.

Прекара следващия един час с децата, планирайки деня им с Линтън, и точно преди единадесет часа слезе по стълбите в търсене на Маркъм. Ливия го беше помолила да почисти потъмнялото сребро, разхвърляно из цялата къща, и Корнелия го намери в неговия килер да си мърмори, лъскайки съдовете.

— Не виждам никакъв смисъл — казваше той, когато тя почука на отворената врата. — Беше си достатъчно добро за лейди София точно потъмняло.

— Може би зрението на лейди София не е било много добро — предположи Корнелия. — Тези оцетници изглеждат красиви сега, след като са излъскани. — Вдигна единия и го поднесе към светлината. — Сигурна съм, че са от времето на кралица Елизабет.

Спомни си за напръстника, вглеждайки се в сложните мотиви на солницата.

— Може и така да е — измърмори Маркъм, но без да изглежда убеден, заемайки се с една захарница.

— Очаквам гост, Маркъм. Когато дойде, ще пита за лейди Ливия. Можете ли да го заведете в приемната? Ще го чакам там.

— О, да. — Маркъм вдигна към нея сълзящия си поглед. — А къде ще бъде лейди Ливия в такъв случай, госпожо?

— О, тя ме помоли да го приема вместо нея — измънка Корнелия. — Просто го отведете там. Няма нужда да му обяснявате.

— Тъй ли?

Липсата на убеждение беше по-ясно изразена, но той се върна към захарницата си и Корнелия благоразумно се оттегли.

Ливия я чакаше в коридора.

— За минута забравих за господин Мастърс. Нали помниш, и той трябва да дойде тази сутрин. Къде да го поканя, ако ти си в приемната с виконта?

— В салона? — предложи Корнелия, отваряйки вратата към мрачната стая, където мебелите още бяха под калъфи срещу прах, а завесите бяха плътно придърпани пред високите прозорци, за да предотвратят всякаква възможност дневната светлина, а не дай боже, слънцето да проникне през прашните им сенки.

Тя пресече стаята и дръпна тежките кадифени завеси, които изпуснаха облак прах.

— Адвокатът на леля София знае в какво състояние е къщата — забеляза Ливия, отивайки към другия прозорец. — Сигурно я е посещавал от време на време. Няма да се изненада от състоянието на тази стая, но поне бихме могли да вкараме светлина. Не че е много светло — каза тя, като дръпна третия чифт завеси и кихна силно. — Даже ако прозорците бяха чисти. При този дъжд тук е тъмно като в затвор.

— И ледено — добави Корнелия. Изтри едно кръгче в мръсотията на високия прозорец и надникна към оплисканата от дъжда улица. — А, мисля, че това трябва да е нашият виконт. Хубавичък екипаж има. Очевидно не му липсват пари.

— Дай да видя. — Ливия застана до нея и надникна през чистото стъкло. — О, да, разбирам какво имаш предвид. Хубави коне. — Изтри по-голямо кръгче в мръсотията. — Не виждам обаче кочияша много добре. Цял е омотан. Яката на палтото му стига чак до ушите.

— Така трябва, в такова време, да караш открита карета — каза Корнелия, поклащайки глава. — Защо не е взел файтон? Всеки здравомислещ човек би го направил.

— Може да не е — измърмори Ливия. — Здравомислещ, искам да кажа. Някой здравомислещ човек ще иска ли да плати толкова пари за тази развалина?

Махна към стаята.

— Пари, достатъчно пари, биха могли да оправят къщата — каза Корнелия. — Има някои много аристократични черти. Благородна къща под цялото това запустение.

— Може би си права. О, той спира. Оставя юздите. По-добре върви в приемната, преди да е почукал на вратата. Аз ще чакам тук.

Корнелия излезе бързо в коридора и се шмугна в приемната. Зачуди се къде да застане за най-добър ефект, когато влезе виконт Бонъм. Пред огъня? До прозореца, в кресло, потънала в книга? Не, не това, реши тя. Столовете бяха прекалено продънени, за да стане елегантно от дълбините им. Пейката под прозореца беше добра възможност. Можеше да я намери там, свела глава над шева си. Но беше оставила кутията за ръкоделие горе. Нямаше бюро. Трябваше да бъде с гръб към вратата, привидно заета с писане на писмо.

Звукът от чукчето отекна, когато тя седна и взе едно прастаро перо. Не беше острено с години и тя погледна разръфания му връх с известно смущение. Но нямаше време да сменя позицията си. Пъхна перото в мастилницата само за да открие, че е празна и съвсем суха. Сега чу гласове в коридора. Резкият тон на виконта, широките едносрични йоркширски думи на Маркъм. И тогава вратата на приемната се отвори.

— Ето тука, сър — възвести Маркъм без никакви украси и се оттегли, затваряйки плътно вратата зад себе си.

Хари остана за секунда с шапка в ръка, разкъсван между развеселеност и негодувание от нелюбезния прием. Този човек дори не беше предложил да вземе шапката и палтото му за езда, от което капеше вода.

Жената до масата не се обърна веднага, а изрече с мек глас, който веднага го накара да настръхне:

— Извинете ме, лорд Бонъм, само още една минута.

Посегна към пясъчницата и щедро поръси пясък върху листа, после се обърна полека в креслото и го изгледа с полуусмивка, която само глупак би нарекъл приятелска, преди да стане на крака.

— Мисля, че вече сме се срещали, сър.

Тя продължи да го гледа загадъчно, но блясъкът в сините й очи беше несъмнен, също толкова несъмнен, колкото и тихият, добре модулиран глас, който беше чул вчера.

Хари свали ръкавиците си пръст по пръст.

— Така изглежда, госпожо. Признавам, смаян съм от трансформацията. Трябва да ми простите за вчерашната грешка, но сигурно ще се съгласите, че беше разбираема? — Една вежда се вдигна в лек въпросителен жест. — Ако ми бяхте оказали любезността да коригирате грешката ми, нещата между нас биха потръгнали доста по-благоприятно.

Корнелия беше възнамерявала да прекрати играта веднага щом приключи първоначалното неудобство, което тя беше сигурна, че виконтът ще изпита. Но сега той изкарваше нея виновна и не изглеждаше ни най-малко смутен. Наистина в зелените му очи се виждаше блясък, който като че ли хвърлеше предизвикателство, равно на нейното. За свое учудване тя усети да се поражда интерес, някакво предчувствие, свързано с тази перспектива.

— Маниерите ви, сър, не насърчаваха подобно представяне — заяви тя, загръщайки се в кашмирения шал, като инстинктивно скръсти ръце и му отправи нетрепващ поглед. — Нямам желание да удължавам този разговор, затова може би трябва да кажете по каква работа идвате.

Хари хвърли шапката и ръкавиците си на сгъваемата масичка. Тъй като не получи покана да седне или дори да свали палтото си за езда, беше принуден да стои и от него да капе вода върху избледнелия килим. Размерът на погрешното му предположение го удивяваше и за един смущаващ миг една се въздържа да не се засмее на контраста между предварителната представа за възрастна дама, увита в шалове и с крака, потопени в синапена баня, и действителността на тази уравновесена жена, съвършено далече от старческото слабоумие.

Неволно осъзна, че я оглежда внимателно. Беше висока, което беше пропуснал да забележи вчера, и с изправена стойка. Роклята и не беше особено модна, но бронзовият цвят отиваше на косата й, която беше, помисли той разсеяно, комбинация от тъмен мед и златисто масло. Очите й, интензивни и пронизително сини, бяха засенчени от прави кафяви вежди, а тенът й, леко розов в момента, изглеждаше сметанен.

Корнелия изобщо не беше сигурна как да тълкува това мълчание и втренчено оглеждане. Поради някаква причина то я караше да настръхва.

— Е, сър? — настоя тя.

О, да — каза той хладно, решавайки, че е време да започне разговора. Разкопча палтото си, но не направи опит да го свали. — Вярвам, госпожо, знаете за какво съм тук. Адвокатът, който се занимава с имуществото на лейди София Лейси, вече е довел до знанието ви моето предложение. Реших да го потвърдя лично.

— Господин Мастърс вече получи нареждане да даде отговор на вашето предложение — заяви Корнелия, внимателно подбирайки думите. Нямаше да предявява словесни претенции към идентичността на Ливия. Виконтът трябваше да действа в обстановка на недоразумение, не на явна лъжа. — Това урежда нещата, вярвам.

Той прихвана брадичка с палеца и показалеца си, гледайки я замислено цяла минута. В известни обстоятелства би си представил, че ще му хареса двубой с тази дама, но сега не беше моментът за това. Въпросът беше твърде наложителен, за да губи време със забавления от този род.

— Бих ви помолил да помислите отново върху отговора си — изрече той внимателно. — Склонен съм да увелича предлаганата сума.

— Винаги ли погрешно разбирате ясни заявления, виконте? — запита Корнелия. — Смятах, че отговорът на вашето предложение е еднозначен отказ. В грешка ли съм?

Погледна го, навела леко глава на една страна, с изражение на учтиво неверие.

Хари се намръщи, обмисляйки следващия си ход в това „па де дьо“. Нищо от онова, което беше казала, не можеше да се приеме за неучтиво — неотзивчиво със сигурност, но думите не съдържаха никакво оскърбление. Само че всичко у тази жена, стойката й, изражението й, а най-вече тези изразителни очи излъчваха предизвикателство, което той откри, че му е трудно да пренебрегне. Но колкото и да беше изкушаващо, не биваше да се отклонява от пътя си.

— Дойдох тук, госпожо, с честни намерения — каза, надявайки се да внесе помирителна нотка на разум.

— На безплодна мисия, сър — заяви направо Корнелия. — Изглежда, не съм се изразила достатъчно ясно, затова позволете ми да го кажа с най-прости думи. Тази къща не се продава.

Той наклони леко глава, сякаш да заяви, че е възприел изявлението й, после прекоси небрежно стаята до мястото, където тя стоеше край масата. Тя не помръдна, срещайки втренчения му поглед, ръцете й още стояха скръстени под кашмирения шал.

Застана близо до нея, достатъчно близо, за да усети неясен намек за розмарин. Билка, използвана заедно с лавандулата за съхраняване на дрехи, когато не се носят дълго време. Очите му се стрелнаха над рамото й към бюрото. Листът, който така старателно беше поръсила с пясък, беше чисто бял. Той се пресегна и взе оръфаното перо.

— Боже мой — измърмори, размахвайки сухата писалка с невярващ вид. — Струва ми се, кореспонденцията ви не е жизненоважна, госпожо.

Беше възнаграден с остър проблясък в очите й и внезапно стисване на устни. После тя забеляза:

— Предполагам, че с това приключихме, лорд Бонъм.

Той й се усмихна.

— Може би е така… поне засега. — Пристъпи към масичката и взе шапката и ръкавиците си, после се обърна и се поклони. — Ваш слуга, лейди Ливия.

Обърна се и излезе.

Корнелия го последва до вратата. Докато той минаваше по коридора, вратата на салона се отвори и се появи Ливия заедно с набит джентълмен с изправен гръб, черно палто и делови панталон. Той се суетеше с куп листа в ръце, видът му беше като на човек, който постоянно очаква някоя неприятна изненада.

Лорд Бонъм спря на място.

— Мастърс? Вие тук?

Мастърс смаяно вдигна очи и видя виконта.

— Ами да, милорд. Дойдох да уредя някои неща с моята клиентка лейди Ливия — каза адвокатът, махвайки към младата жена зад себе си. — Не очаквах да видя вас тук, сър? Не знаех, че вече познавате лейди Ливия.

— Оказва се, че не е така — изрече сухо Хари, хвърляйки поглед към Корнелия, която стоеше на няколко крачки зад него. — Като че ли винаги попадам в някакви недоразумения напоследък — измърмори той.

Обърна се към Ливия и се поклони.

— Госпожо. Позволете да ви се представя. Виконт Бонъм, на вашите услуги.

Имаше нещо толкова сдържано у него, нещо толкова присъщо авторитетно в неговото присъствие, че Ливия започна да се съмнява в уместността на малката им игра. Отправи му извинителна усмивка, изричайки бързо:

— Добро утро, сър. Съжалявам, че не можах да ви приема. Имах други задължения. Господин Мастърс. Лейди Дагнъм предложи да ме замести. Тя знаеше какво.

Гласът й замря, когато стана ясно, че интересът на виконта се е насочил другаде. Вниманието му отново се съсредоточи върху Корнелия.

— Разбирам — изрече той бавно, започвайки да слага ръкавиците си. — Значи съм имал удоволствието… така да кажа, да бъда в компанията на лейди Дагнъм.

— Виконтеса Дагнъм — каза Корнелия с хладен и равен глас. — Не вярвам да съм казала друго.

Очите му се присвиха.

— Така е — съгласи се той. — Не сте казали друго. — Обърна се отново към Ливия. — Лейди Ливия, ваш слуга. Вярвам, че мога да ви посетя, когато нямате други задължения.

Ливия измърмори някакъв несвързан отговор, поглеждайки нервно ту към виконта, ту към Корнелия. Въздухът помежду им сякаш пращеше.

Хари се поклони още веднъж и тръгна към предната врата. Обърна се и отново погледна към Корнелия.

— Кажете, лейди Дагнъм, имате ли навика да се правите на миячка на съдове? — запита той с тон на леко любопитство.

Корнелия се стегна за миг, когато чувството й за абсурдност почти щеше да вземе връх над нея. Беше ясно като бял ден, че виконт Бонъм няма намерение да напусне къщата, без да изравни резултата.

— Само питам — продължи той със същия мек тон, — защото се боя, че подобна ексцентричност би могла да ви изложи на известно пренебрежително отношение. А това би било много жалко.

Усмихна се, леко кимна, вместо да се поклони, и излезе навън под дъжда.

6

В коридора настъпи тишина, след като вратата се затръшна. Наруши я шепотът на Мастърс:

— О, господи. Виконт Бонъм не ме осведоми, че иска да ви посети, милейди. — Погледна тревожно към Ливия, извивайки ръкавиците си с пухкавите си ръце. — Разбира се, щях да настоявам лично да ви представя всяко обновено предложение. Би било уместно, тъй като се занимавам с делата ви по този въпрос, моля, извинете ме, госпожо.

— Няма за какво да се извинявате, господин Мастърс — побърза да каже Ливия.

— Наистина лорд Бонъм трябваше да ви съобщи намеренията си. Той трябва да се извинява, не вие — каза тихо Корнелия.

— О, божичко, не… не, не, не — възкликна адвокатът с широк жест, от който листовете се разхвърчаха в краката му. Наведе се непохватно да ги събере, мърморейки разстроено. — Лорд Бонъм е напълно свободен да прави каквото сметне за най-добре. Джентълмен с такова положение, нали разбирате… семейство Бонъм, толкова влиятелно.

— Наистина — изрече Ливия с успокояващ тон, докато се навеждаше, за да му помогне да събере листовете.

— Много мило, лейди Ливия, много мило — заекна той, докато се изправяше, притиснал събраните листове към гърдите си. Придвижи се гърбом към вратата, като се кланяше постоянно.

— Извинете ме, ваш най-покорен слуга, дами. Трябва да вървя. Ще ви пратя документите, лейди Ливия.

Пребори се с вратата за няколко мъчителни секунди, после изчезна в притъмнялата от дъжда улица, без да престава да мърмори извинително.

Аурелия дотича по стълбите, плъзгайки ръка по перилата.

— Това беше притеснително — забеляза тя. — Чух от площадката. Горкият господин Мастърс, изобщо не беше виновен, а като че ли пое цялата вина. Е, Нел?

Погледна очаквателно зълва си.

Корнелия въздъхна леко.

— Не смятах да продължавам с играта, но той ме накара още с влизането си в приемната. — Сви рамене, питайки се как да обясни странния прилив, който я беше отнесъл отвъд точката, до която беше смятала да стигне. — Просто имаше нещо толкова. — Намръщи се. — Не знам каква дума… предизвикателно, предполагам… у него. Амбицирах се, сякаш не можех да му позволя да вземе връх.

Поклати глава.

— Наистина нелепо. Той просто е някакъв доста арогантен, самодоволен представител на мъжкия вид. Дайте му двадесет години и ще стане втори Маркби… или дори по-зле.

— Още една причина да си получи това, което заслужава — заяви Ливия. — Изобщо не ми хареса. Такива студени очи и такава тънка уста. Няма да го приема, ако дойде отново. — След като се разпореди относно безсрамния виконт, тя сниши гласа си до заговорнически шепот. — Имам такива вълнуващи новини. Няма да познаете.

Приятелките й веднага се обърнаха към нея.

— Какво? — запитаха в един глас.

— Да влезем в приемната. — Тръгна пред тях и затвори вратата, след като влязоха в стаята. Облегна се на нея и черните й очи блеснаха. — Изглежда, леля София не е била чак такава ексцентрична отшелничка, за каквато сме я мислили. Имала е истински план, когато ми е оставила къщата.

Замълча, очаквайки въпроси, но когато приятелките й не реагираха, а просто я гледаха в очаквателно мълчание, тя продължи:

— Оставила е пари, за да се приведе къщата в ред, ако реша да не я продавам. Но Мастърс не бивало да ми съобщи тази клауза, преди да съм решила лично какво да правя с къщата. Ако бях я продала, щях да получа само това, парите от продажбата, и никога нямаше да узная за другата част от наследството. Но ако реша да я задържа, е уредила финансова клауза. Не е ли чудесно?

Погледна ги въпросително.

— До известна степен странно, бих казала — намръщи се Корнелия. — Ако по някаква случайност вземеш решението, което тя иска да вземеш, тогава ще получиш хубави неща. Ако не… — И изразително сви рамене.

— Но за щастие Лив взе правилното решение — изтъкна Аурелия.

— Да, точно така. — Ливия се въодушеви, очите й още светеха. — И единственото условие е Маркъм и близначките да останат тук, докато желаят. Има пари за това и малки пенсии, когато решат да се оттеглят, ако някога го направят. — Сключи ръце пред себе си. — Не е ли вълнуващо? Имам истинско наследство.

— Това е чудесно, Лив. — Корнелия я прегърна. — Не искам да бъда груба, но колко пари има за ремонт и други подобни?

— Около пет хиляди гвинеи. — Лив се обърна, за да приеме поздравителната прегръдка на Аурелия. — Достатъчно е, за да наемем момче за всичко и лакей да помагат на Маркъм с тежката работа по чистенето, а може би миячка, да помага в кухнята.

— Е, това е добре — прекъсна я Корнелия с леко сардонична усмивка. — Поне няма да се излагам по-нататък на неучтиво отношение. Голямо облекчение за лорд Бонъм, сигурна съм.

— Това не те ядоса наистина, нали? — запита Ливия.

— Не, разбира се, просто ми стана забавно — каза Корнелия. — Разказвай по-нататък какви са плановете ти, Лив.

— О, ами да. — Ливия с радост се върна към предишната тема. — Ще има достатъчно за нови завеси, нови мебели и малко боядисване и, о, не знам, достатъчно, за да стане обитаемо.

Тя се завъртя леко и набраните й муселинени поли полетяха около глезените й.

— И тогава, дами, щом получим достъп, можем да нападнем обществото в прекрасна форма.

— А ти, скъпа, можеш да си намериш съпруг — каза Корнелия, разменяйки усмивка с Аурелия.

И двете знаеха, че пет хиляди, колкото и величествено да звучи, не бяха чак толкова много, колкото си представяше Ливия, но нямаше да попарват ентусиазма й. Със сигурност щеше да има достатъчно пари, за да направят стаите приемливи, а няколко помощници можеха да направят чудеса, за да стане животът им по-удобен, дори да не успеят да подобрят съществено общото състояние на имота. И ако наследството на Ливия успееше да й намери подходящ съпруг, тогава основното предназначение на експедицията им щеше да бъде постигнато.

Ливия спря по средата на едно завъртане.

— Няма да мога да си намеря съпруг, ако вие двете не останете тук с мене — възрази тя. — За разлика от вас, достойни омъжени дами, аз трябва да имам придружителка.

— Имаме един месец — каза Аурелия.

— Да, но може да отнеме повече време да си намеря съпруг — изтъкна Ливия. — Колкото и енергично да го търся. Не забравяйте, сега имаме пари в касичката, достатъчни да поддържаме домакинство поне шест месеца. А вие имате издръжка. Попечителите няма да престанат да я отпускат; по закон не биха могли… нали?

— Не и без причина — каза замислено Корнелия. — И докато не им даваме причина, те ще бъдат с вързани ръце. Имаме ли достатъчно пари да се издържаме, макар и с известни ограничения, до следващата дата за плащане?

Погледна въпросително Аурелия, която кимна утвърдително.

— Тогава въпросът е уреден — обяви Ливия.

Корнелия се съгласи с усмивка, но умът й беше другаде. Приятелките й бяха забравили за виконт Бонъм и тя предположи, че той е станал някаква незначителна и вече забравена неприятност. Но беше казал, че ще дойде пак, и онова, което беше видяла от него до момента, я караше да бъде абсолютно сигурна, че той не говори празни приказки за намеренията си.

Изобщо не бе сигурна, че повече няма да види лорд Бонъм.

Хари яздеше в дъжда и почти не го забелязваше, макар че конете разтърсваха гриви на равни промеждутъци от време, пръскайки наоколо си ветрила от дъждовни капки. Събитията сутринта не преставаха да се въртят в главата му. Тази Дагнъм със сигурност го беше направила на глупак и честно казано, имаше известни основания да се обиди от поведението му предния ден. Но, от друга страна, как да знае, че една виконтеса обича да се прави на прислужница, както на Мария-Антоанета й е харесвало да се прави на доячка? Що за ексцентричност беше това?

Поклати нетърпеливо глава, ядосан колкото на себе си, толкова и на виконтесата. Беше си извадил прибързани заключения, точно както си беше създал мислен образ за Ливия Лейси, който беше толкова далече от истината, колкото въобще бе възможно да бъде. Беше се представил като глупак и пет пари не даваше за това. Сега трябваше да отстъпи крачка назад и да направи преоценка на ситуацията. Къщата не бе за продан на каквато и да било цена, както изглеждаше. Значи му трябваше друг подход.

И то такъв, който да го държи възможно най-далече от виконтеса Дагнъм. Веднъж се беше опарил и му стигаше. Онези сини очи бяха учудващи, смайващо сияйни. И присъствието й беше елегантно, спокойно и благородно. И какво, по дяволите, си мисли, че прави, като чисти комини или каквото е там, което я беше покрило цялата с мръсотия и сажди? Какво е станало със съпруга виконт? Млада беше, за да е вдовица… имаше ли деца?

Не. Възпря се рязко. Не се интересуваше от виконтесата. Тя нямаше да му помогне да разреши проблема си. Нужно бе да обърне вниманието си към лейди Ливия. Имаше нужда от свободен достъп до къщата, а кой да му го осигури, ако не нейната господарка. Лейди Ливия Лейси му се беше сторила доста по-различна от приятелката си… или лейди Дагнъм е още една роднина? Не че точната природа на връзката имаше каквото и да било значение.

Лейди Ливия Лейси му се беше сторила мека, топла млада жена, която не би искала да причини болка никому. В тона й личеше извинение за объркването. Всъщност, би се обзаложил, че не е имала представа за заблудата, в която го беше вкарала приятелката й.

Препускаше по „Сейнт Джеймс“, преди да се откъсне от мислите си, когато чу да го викат по име. Светлината от еркерния прозорец на „Брукс“ се разливаше по мокрия паваж и един мъж, който се качваше по стъпалата към предната врата, му махаше с ръка.

— Хари, къде беше, човече? Не съм те виждал дни наред. — Слезе на улицата и се приближи към колата. — Дяволски ден.

— Така е — съгласи се Хари, подаде юздите на коняря и скочи долу. — Отведи ги у дома, Ерик, ще се върна пеша.

— Да, милорд.

Конярят седна на мястото му, взе юздите, плесна умело с камшика и екипажът се отдалечи в тръс.

— Хубава двойка, Хари — каза приятелят му, подсвирвайки възхитено. — Не съм ги виждал. Винаги си имал добро око за животни.

Хари се засмя на комплимента и протегна ръка на сър Никълъс Питършам.

— Как си, Ник?

— Добре, добре. Къде се беше скрил?

— О, в провинцията… семейни работи… обичайното — каза неясно Хари, докато се изкачваха по стъпалата към „Брукс“.

Работата му за военното министерство беше тайна, добре пазена дори от най-близките му приятели, и много пъти, когато се затвореше в таванския си кабинет и за известно време изчезнеше от обществото, обикновено се извиняваше с някаква неопределена семейна криза. Никой не си и помисляше да го разпитва и тъй като беше най-възрастният от шестте деца на покойния виконт Бонъм, смятан поради това за патриарх на семейството, изглеждаше напълно разбираемо някакъв малък проблем с брат или сестра, или с възрастната му майка да го откъсне от града за няколко дни.

— Мислех, че ще ме отминеш — забеляза Ник. — Два пъти те викнах. Като че ли не знаеше къде се намираш.

— О, бях потънал в мисли, Ник, знаеш как е — отвърна Хари с небрежен жест.

Честно казано, последното в ума му беше да прекара сутринта с вино и карти в клуба си, но идеята изведнъж му се стори приемлива. Необходимо развлечение след срещата на Кавендиш Скуеър.

Вратата на клуба се отвори, когато двамата мъже стигнаха до най-горното стъпало. Кимнаха на строго облечения стюард, който им отвори вратата, и влязоха в затворения мъжки лукс на собствения си свят.

— Добро утро, милорд… сър Никълъс.

Двама лакеи помогнаха на господата да свалят мокрите си връхни дрехи, взеха шапките и ръкавиците им и почтително ги подадоха на помощниците си.

Мъжете влязоха в предния салон, където ги посрещнаха тихи разговори, прозвънване на чаши и пращене на огън.

— Това е Бонъм. Хари — обяви на всеослушание един бодър глас. — Ела тук, скъпи приятелю, имам проблем, който трябва да разрешим с твоя неоценим мозък. И ти, Ник.

— Съмнявам се, че ще мога да ви бъда полезен колкото Хари, Нюнъм, ако имате нужда от мозъчния ми капацитет — каза сър Никълъс с любезна усмивка, когато двамата прекосиха помещението и се отправиха към масата при еркерния прозорец.

— Тъпичък съм, трябва да си го призная.

— Приказливец, може би — поправи го Хари. — Ала тъпичък? Никога повече не го казвай. Е, и какъв е проблемът?

— Настани дългата си мършава фигура в едно кресло и се огледа за лакей. — Първо мадейра… а ти, Ник?

— О, без съмнение, скъпи приятелю. Нека бъде мадейра.

Сър Никълъс вдиша ръка и един сервитьор се появи с поднос с пълни чаши.

— И така, Хари, става дума за облог.

Хари се усмихнат с леко примирение, вдигайки чашата към устните си.

— Кога е било друго при тебе, Нюнъм? На твое място бих изчакал със залозите, докато не разбера нещо за задкулисните сметки.

— А, точно това правя — каза другия, сияейки триумфално.

— Вече втори ден седя тук, нали? — Обърна се за потвърждение към приятелите си и всички кимнаха тържествено. — Само тебе чакам, скъпи приятелю. Сега залагам петстотин на вероятността утре да вали, осигурявам се с още петстотин за дъжд в сряда и подплатявам с шиста, ако са само облаци.

— Не искам да знам — каза Хари, вдигайки ръце. — Мога да ти сметна вероятностите за кон, но не навлизам в територията на божественото.

Огледа си и срещна втренчения поглед на един възрастен мъж в креслото до огъня.

Мъж в старомоден кадифен жакет с цвят на слива, с перука, спретнато вързана на тила, имаше червендалесто лице. Едната му ръка държеше чаша, облегната на забележимо закръгления корем, другата здраво стискаше сребърната топка на бастуна.

— Не обръщай внимание на Графтън, Хари — измърмори Ник. — Всичко е минало.

Хари беше притихнал, но очите му не изпускаха погледа на стареца.

— Не и за него — отвърна дистанцирано.

Стана полека и пресече помещението, ясно осъзнавайки как го следят с очи. Старият скандал още привличаше зяпачи.

Спря пред стареца и се поклони.

— Ваша светлост.

Зачака с тънка усмивка на уста. Чакаше удара, който знаеше, че ще дойде. Херцог Графтън обърна глава и рамене към огъня. Вдигна чашата си, отпи, после я хвърли в огъня и звукът от чупещо се стъкло отекна в мъртвата тишина на салона.

Хари се поклони отново, обърна се и се върна към приятелите си при еркерния прозорец.

— Защо го направи, Хари? — запита тихо Ник. — Защо му позволи да ти причини това?

Хари вдигна рамене и пресуши чашата си.

— Мисли, че е прав… може би.

— Не те разбирам, Хари. Разследването…

— О, стига, Ник. — Хари вдигна ръка в протестен жест.

— Давам на стареца по малко удовлетворение от време на време. Би могло да се каже, че е най-малкото, което му дължа. Да поиграем на карти.

Стана и се отправи с бързи крачки към игралните помещения, а след минута Ник го последва.

Минаха през анфилада от стаи за игра на карти, осветени от свещи, където крупиетата тихо обявяваха резултатите, а единствените отчетливи звуци бяха пляскането на картите и тракането на заровете. Хари спря при масата за макао.

— Бонъм, къде беше миналата седмица? Заклевам се, от цяла вечност не сме те виждали. — Един джентълмен в безупречно изрязан черен жакет вдигна въпросително очи и изгледа новодошлия. — Ще изиграеш ли една ръка?

— Семейни работи — изрече Хари, придърпвайки един стол към масата. — И да, благодаря.

— Питършам?

Джентълменът в черно махна към друг стол.

Ник поклати глава със смях.

— О, не, не и аз. Да играя с Хари, о, не. Предпочитам да скубя пилета, не да ме скубят.

Махна и отмина.

— Клевета — отбеляза Хари, докато вземаше картите си. — Сякаш някога съм оскубал някого.

— Може би не си, но си дяволски играч — забеляза мъжът, който държеше банката. — Не обичам да играя с тебе, Бонъм, макар да ми е неприятно да го кажа.

Забележката предизвика смях. Хари просто се усмихна и изигра картите си. Обмисляше какво могат да направят пет карти с неговите петнадесет точки, когато някой на масата зад него каза:

— Дагнъм, ще играеш ли?

Хари продължи да обмисля и в същото време слушаше. Един младичък глас отговори утвърдително на въпроса. Хари изигра още две ръце, после се извини.

— Преждевременно за тебе, Бонъм — отбеляза банкерът. — Обикновено не ставаш от масата, докато не разориш банката.

— О, милостта е добродетел, Уедърби — каза Хари. — Не бива да злоупотребяваме с нея.

Тръгна в привидно произволна посока, но ясно съзнаваше, че младият глас беше дошъл именно от масата за комар точно зад него. Взе чаша мадейра от един сервитьор и се заразхожда из помещението, наблюдавайки играта. Спря при масата за комар, отпивайки от питието си.

— Ще дойдеш ли при нас, Бонъм?

Той поклати отрицателно глава.

— Не, благодаря. Достатъчно ми е за една сутрин.

Отмести се малко настрана, но очите му още бяха приковани към масата. Познаваше петима от седмината играчи. Другите двама бяха доста по-млади от собствената му дружинка. И у двамата личаха белезите на младежко прекаляване — зачервени очи, хлътнали бузи и сивкава бледност.

В първия си сезон младите състоятелни мъже обикновено прекаляваха с развлеченията и по принцип Хари едва ли би обърнал внимание на тези двамата или ако ги беше забелязал, само щеше да хвърли леко развеселен поглед към тях, припомняйки си мрачно собствените си младежки лудории. Тези двама щяха да си научат урока, както и той, и хиляди други. Но единият от тях го интересуваше особено много. Единият от тях имаше някаква връзка с виконтеса Дагнъм.

И двамата играеха отчайващо зле и той бързо идентифицира интересуващия го. Той изглеждаше още по-неопитен от приятеля си. Нямаше физическа прилика между този млад мъж, който Хари сметна, че е на малко повече от двадесет години, и виконтесата, но това не беше особено изненадващо, тъй като титлата й вероятно идваше от покойния й съпруг.

След малко се умори да го гледа как губи ръка след ръка и чиповете се трупат при банкера. Премести се при бюфета, за да напълни отново чашата си. Питършам се приближи към него.

— Умори ли се вече да играеш, Хари?

— Не ми се играе тази сутрин — отвърна Хари, облягайки се на бюфета, като наблюдаваше залата. — Кое е онова кутре, което играе на масата на Елиът?

Погледът на Ник последва неговия.

— Кой?

— Онзи е абсурдната светложълта жилетка.

Ник се намръщи.

— Дагнъм, мисля. Записа се в клуба преди около четири дни. Ако ме питаш, онзи, който го записа, не му е направил услуга. Колтрейн, мисля, мъжът с Дагнъм, е син на маркиз. Изглежда, никой от тези двама млади глупаци не знае какво прави, но Колтрейн е наследник и поне има добър семеен кредит. Само дано бащата на Дагнъм да има дълбоки джобове. Съмнявам се, че Маркби би го извадил от затруднение.

— Маркби ли?

— Ъхъ. Дагнъм е член на младшия клон на семейството. Може би не ги познаваш. Не идват често в града, фактически дори се учудвам, че някой от тях е тук. От това, което чувам, Маркби държи връвчиците на семейната кесия доста здраво… управлява целия клан с железен прът. Синът му, виконт Дагнъм, загина в морето… дори може да е бил при Трафалгар.

Тази мисъл накара Хари да се намръщи.

— Да, така беше. Трафалгар. — Грейна триумфално. — Както и да е, сегашният наследник не е много по-голям от пеленаче.

Детето на виконтеса Дагнъм, помисли Хари, разсеяно поглаждайки устата си с два пръста. Това обясняваше присъствието на деца на Кавендиш Скуеър.

Масата за комар приключваше и той загледа как банкерът напъхва чиповете в джоба на жакета си. Младият Дагнъм също го гледаше с неподвижно изражение, близко до отчаянието на заек, когато сянката на някои ястреб затъмни земята пред него. После се обърна и се запъти към салона.

Хари го последва. Младият мъж спря пред бюфета и си напълни една чаша. Изгълта съдържанието и на един дъх и я напълни отново. Хари се приближи към него.

— Давите загубата, а? — забеляза с лек смях. — Това е изпитан път към забравата. — Напълни отново чашата си. — Мисля, че не са ни запознали. — Протегна ръка. — Бонъм, на вашите услуги.

— Дагнъм. Найджъл Дагнъм — изрече младежът, поемайки протегнатата ръка. Усмивката му беше насилена и с нищо не облекчи напрежението около очите му. — Ваш слуга, сър.

— Не съм ви виждал тук преди — забеляза Хари, хвърляйки ленив поглед към залата.

— Така е, сър. Наскоро ме записаха — каза Найджъл, питайки се какво у този джентълмен го кара да се чувства много млад и неопитен.

Не можеше да има нещо нередно в жилетката му, цветът беше извънредно моден, както му бяха казали, а снежнобелите гънки на колосаната му вратовръзка, вързана достатъчно високо, за да крепи брадатата му, бяха безупречни. И все пак в зеления жакет, простата жилетка и панталоните от еленова кожа на Бонъм личеше сдържана елегантност, което караше Найджъл да се чувства почти като провинциален селяндур.

— Е, очаквам с нетърпение да задълбочим нашето познанство — каза Хари, кимна любезно и се отдалечи към една група свои приятели.

Като глупаво нещо намери да каже. Не се интересуваше от неопитни младежи, нагазили в дълбоки води. Никога не беше харесвал познанства с наивници от двата пола. Младите жени го отегчаваха до смърт — не че майките им някога биха им позволили среща насаме с виконт Бонъм… вече не… а колкото до младите момчета, най-голямата услуга, която можеше да направи на когото и да било от тях, беше да ги кастри достатъчно, за да бъде сигурен, че в крайна сметка ще придобият малко градско лустро.

Какво, по дяволите, правеше като търси запознанство с младия Дагнъм?

„Шантава работа“ беше единственият отговор, напиращ на езика му.

7

— Какво мислиш за този сламеножълт сатен за столовете в трапезарията, Нел? — Ливия пипаше един топ плат в галантерийния магазин на Гуудж Стрийт. — Не е безбожно скъпо.

Корнелия се отдели от дамаската на тъмночервени ивици, която оглеждаше, и се приближи към Ливия.

— На мене ми харесва — заяви тя. — Чудесно ще подчертава кремавите тапети. — Огледа се. — Къде е Ели?

Ливия вдигна поглед и се намръщи, оглеждайки магазина, подобен на пещера, с дългите му маси, топове плат и суетящи се насам-натам помощници, които размахваха ножици.

— Ето я там. — Посочи. — Говори с някого. Трябва да е срещнала някой познат.

— Не мога да се сетя кой ли ще е — каза с лека изненада Корнелия, после възкликна: — Това е Летиша Оугълторп. Бих познала този нос навсякъде.

Ливия се вгледа и се поусмихна.

— О, разбирам какво имаш предвид. Сирано би се гордял с него. Коя е?

— Бяхме заедно дебютантки — осведоми я Корнелия. — Летиша се сгоди за Оугълторп по средата на сезона. — Поклати глава с унил смях. — Майка ми казваше, че се е справила доста добре, като се има предвид големината на носа й. Много ясно беше, че сравнява нищожните изгледи на Летиша на брачния пазар с моя тъжен неуспех да си намеря съпруг. Майката на Ели сигурно й е казвала почти същото.

— Да идем ли при тях?

— Мисля, че трябва.

Гласът на Корнелия не издаваше особен ентусиазъм, но не можеше да остави Аурелия сама да отбранява крепостта. Летиша винаги се беше държала невъобразимо дразнещо и ненужно снизходително. Сега вероятно щеше да бъде още по-зле, защото имаше известно основание. Беше облечена по последна мода, и то завидно топло, с кадифена наметка, обточена с кожа, и циганско боне, кацнало върху събраната й на темето коса. Под сурдинка казано, Корнелия смяташе, че бонето е грешка. Плоските му очертания по-скоро подчертаваха носа, вместо да го смаляват. Беглата мисъл обаче с нищо не накърни усещането на Корнелия за демодирания вид на собствените им дрехи, които изглеждаха по-скоро сиромашки, сравнени с облеклото на Летиша.

Тя въздъхна.

— Надявах се да се понагласим, преди да установим връзка с външния свят. Но щом така трябва, значи се налага.

И тръгна между масите.

— Корнелия… о, божичко, никога нямаше да те позная — изчурулика Летиша, когато я наближиха. — Скъпа, изглеждаш толкова… толкова зряла — Изкиска се. — Всички сме се променили, сигурна съм. Тъкмо казвах на Аурелия, че нямаше да позная и нея.

Пое протегнатата ръка на Корнелия, стисна я едва-едва и обърна въпросителен поглед към Ливия.

— Летиша, мога ли да ти представя лейди Ливия Лейси — изрече Корнелия. — Тя наскоро наследи къща на Кавендиш Скуеър и сме се заели с обновяване. — Обгърна с жест магазина. — Лив, това е лейди Оугълторп. Наша стара позната.

Бледият поглед на Летиша се изостри, когато тя пое ръката на Ливия.

— Кавендиш Скуеър… ах, скъпа, такъв хубав адрес. Не подозирах, че там има някакъв имот за продан. Толкова рядко нещо хубаво излиза на пазара.

Погледът й се стрелна към простата наметка на Ливия и обикновените й кафяви обувки.

— Предполагам, това е първото ви посещение в града? — Не изчака отговор, а продължи. — Аурелия тъкмо ми казваше как сте живели затворено години наред в провинцията. Личи си, скъпа. Нямаш нищо против да ти го кажа, сигурна съм. Стари приятелки сме, нали. Сигурно сте много доволни от възможността да направите малко покупки. Толкова ще ми бъде приятно да ви помогна да влезете в крак с модата, мога да ви кажа как да подхождате, с кого да се срещате. Напоследък е много различно, а вие сте толкова далече от модите и всичко това.

Махна с ръка във всеобхващащ жест.

— Колко любезно от твоя страна, Летиша — каза Корнелия, опитвайки се да не отговори на погледа на Аурелия. Снаха й стоеше точно зад Летиша и се мъчеше да не се засмее. — Ще ти бъдем много благодарни, сигурна съм, за всички съвети, които можеш да ни дадеш. Нали, Лив?

Намигна на Ливия, която изглеждаше доста озадачена.

— Е, няма по-добър момент от сегашния — заяви Летиша. — Трябва веднага да дойдете на Бъркли Скуеър. Оугълторп ми даде картбланш за пълно преобзавеждане на къщата и нямам търпение да ви покажа всичките подобрения, които направих. Това ще ви даде някои идеи за вашето обновяване, лейди Ливия. Всичко е в най-добрия вкус, разбира се. О, къде е камериерката ми. Окаяно момиче, все се запилява някъде… а, ето те. Вземи ми чантичката, момиче. Пречи ми. И не забравяй онези кутии за шапки. Елате, дами. Каретата ми е отвън, има достатъчно място за нас четирите.

Аурелия хвърли отчаян поглед към Корнелия. Как да предотвратят това отвличане? Корнелия леко сви рамене и поклати глава. Хрумна й, че за Ливия няма да бъде зле да научи нещичко за своята къща на Кавендиш Скуеър от потока клюки, а Летиша щеше да бъде идеалният източник.

Излязоха от магазина след лейди Оугълторп, последвани от помощници, които мъкнеха пакети и кутии. Една красива карета стоеше на завоя и кочияшът скочи от капрата, за да спусне стъпалата. Помогна на дамите да се качат и подреди покупките на господарката си във всяко налично местенце, преди да подаде на всяка от пътничките си завивка за коленете.

— Хети, трябва да се прибереш пеша — нареди Летиша на камериерката, приглаждайки завивката на коленете си. — Няма място за тебе с всичките тези пакети.

— Защо не поръчате да ви ги докарат от магазина? — запита направо Ливия.

Беше ужасно студена сутрин и пътят от Гуудж Стрийт до Бъркли Скуеър беше дълъг.

Летиша я изгледа изненадана.

— Защо да го правя, лейди Ливия? Ненужни разходи. Ще трябва да наемат файтон.

— Разбира се — измърмори Ливия, мислейки, че сега, благодарение на тази досадна дама собствената й покупка на сламеноцветния сатен ще трябва да се отложи за друг ден, което ще изисква още едно скъпо пътуване с файтон, което те, за разлика от графинята, трудно можеха да си позволят.

Летиша бърбореше весело, докато пътуваха към Бъркли Скуеър, а трите и спътнички, сгушени под покривките си, оставяха потока от думи да се излива върху им. Със сигурност това беше по-приятен начин на пътуване, отколкото в смрадлив файтон, където духа от всички страни.

Каретата спря пред разкошната къща на Оугълторп на Бъркли Скуеър. Двойните врати се отвориха още преди дамите да стъпят на земята, и докато изкачваха няколкото стъпала, във фоайето вече стояха, чакайки ги, един иконом и един лакей.

— Кутиите да се занесат в моята дневна, Уолтър — нареди графинята, измъквайки се от подплатената с кожи наметка, за да заплува към стълбите. Икономът опитно я подхвана, когато тя се плъзна от раменете й. — Искам да видя как ще стои платът на пейката под прозореца. И поднесете лека закуска в жълтата стая след половин час. За четирима души.

— Летиша, страхувам се, че не можем да останем за повече от един час — заяви твърдо Корнелия, докато вървяха след домакинята си. — Много любезно от твоя страна.

— Глупости — подметна през рамо дамата. — Толкова много имам да ви разказвам за Лондон от последно време. Толкова се е променил, а не бихте искали да направите някоя погрешна стъпка, нали. Това ще бъде обществено бедствие, скъпа. Само за начало трябва да ви кажа кого можете да приемате и кого не.

Когато стигнаха приемната на горния етаж, един лакей побърза да отвори вратите към един апартамент вдясно от площадката. Корнелия спря на място на прага.

— Господи — измърмори благоговейно.

— Нали е прекрасно — заяви Летиша, разтваряйки ръце. — Demier cri, последен писък, уверявам ви. Абсолютно най-модерното. Смея да се закълна, че никоя дама в Лондон няма приемна като моята.

Аурелия, която вървеше точно зад Корнелия и едва не се блъсна в нея, надникна над рамото на зълва си в почтително мълчание.

— И аз така мисля — каза накрая, премигвайки, сякаш за да противодейства на невероятното многообразие от цветове.

— Трябва да ви кажа, че сега индийският стил е последна мода — обяви Летиша, снишавайки доверително глас, сякаш споделяше някаква безценна тайна.

Свали ръкавиците си и небрежно ги хвърли на една масичка. Не улучи и те паднаха на тюркоазеното килимче.

— Повярвайте, лейди Ливия, няма да сбъркате, ако изберете индийски мотив за приемната си. Нали харесахте тапета?

Скръсти ръце на гърдите си, съзерцавайки в захлас ярките златисто-карминени мотиви, които украсяваха стените й. Златни листа допълваха гипсовата украса, изобилстваха по полицата над камината, корнизите на завесите и пищната махагонова дърворезба на диваните и масите.

— Моля, настанявайте се. — Тя се намести грациозно на една лежанка с избродирани по нея пауни и махна към отсрещния диван. — Уолтър ще донесе кафе.

Корнелия се приближи към едно издуто кресло в златисто кадифе, питайки се какво да прави с изкусно надиплената коприна, обсипана с искрящи мъниста, която беше метната върху седалката. Нямаше видимо предназначение. Мислено сви рамене и седна на нея. Погледът й веднага попадна върху два препарирани пауна, които я гледаха с мънистените си очи от двете страни на камината. Тук някъде трябва да има слон, помисли тя, докато очите й тайно се стрелкаха на всички страни. А, ето го. Не само един, а цяла редица бронзови слонове, маршируващи по една полица на шкафа за книги. Няколко лампи във формата на урни, които щяха да бъдат съвсем на място в „Хиляда и една нощ“, бяха пръснати в привидно безредие из стаята.

Старателно отбягваше погледите на Аурелия и Ливия.

— Имаш ли деца, Летиша?

— О, да, две. Мили малки създания — отвърна неопределено графинята. — В провинцията са. Оугълторп смята, че въздухът там е по-добър за тях, и съм сигурна, че е прав. Освен това, вдигат толкова шум в града. Ах, Благодаря, Уолтър.

Взе една чаша от камериера, който беше влязъл безшумно в стаята с подноса с кафето.

След като той поднесе кафето на всички, тя се наведе напред и каза:

— И така, научих, че сте загубили съпрузите си. Колко трагично за вас двете. Но не можах да проумея защо и двете с такава готовност се оттеглихте в провинцията. Как издържате да живеете без сезона?

Отпи от кафето си.

— Но сега, предполагам, сте свободни малко да разперите крила, а? — Леко пикантна усмивка се появи на устните й. — Може би ще мога да ви намеря добри партии. Има няколко подходящи необвързани господа в града. Не чак в първа младост, разбира се, но…

Остави усмивката да довърши мисълта й вместо нея.

Но достатъчно добри за две старомодни вдовици, направили далеч не звезден избор първия път; помисли Корнелия. Но каза:

— Мисля, че ние с Аурелия не сме на пазара, но все пак благодаря, че помисли за това, Летиша.

— О, само почакайте и ще видите — изрече графинята с успокояващ тон. — Щом започнете да излизате… след като посетите шивачка, разбира се. Трябва да ви дам името на моята, няма по-добра от нея. И синьор Салваторе, той е геният зад декорацията на тази стая. Лейди Ливия, знам, че ще ви хареса да обсъдите нуждите си с него.

— Много любезно от ваша страна — изрече тихо Ливия, вземайки една ореховка от сребърния поднос.

— И така, трябва да ми кажете. С кого се срещнахте, след като пристигнахте в града?

Летиша отново се наведе поверително към тях.

— Всъщност, с никого — каза Корнелия.

— О, не е точно така, Нел — поправи я Аурелия, възвърнала си най-накрая дар слово. Започваше да се уморява от образа на жалки покорни същества без никакви приятели, на старомодни провинциални вдовици, който Летиша изглеждаше решена да им натрапи. — Няколко пъти ни посети виконт Бонъм.

Отпи от кафето си.

— О, познавате лорд Бонъм? — Очите на Летиша се разшириха. — Доста чаровен, нали? И такова видно семейство. Откъде го познавате?

— Всъщност, не го познаваме — каза Ливия, която винаги имаше проблеми с украсяването на истината. — Запознахме се с него, защото искаше да купи къщата ми.

— О, разбирам. Значи по работа. — Летиша не можа да скрие разочарованието си. После се оживи. — Не мога да си представя защо ще иска да купува още една къща. Има съвършено задоволителна градска къща на Маунг Стрийт. Много мистериозен мъж. — Пак се наведе напред. — Но един съвет. Много е чаровен, но ще бъде добре да го държите на разстояние.

— О? — Корнелия скри интереса си. — И защо така, Летиша?

Очите на графинята блеснаха и тя облиза устни.

— Ами, имаше едни неприятности, един скандал.

Млъкна, когато вратата се отвори, за да пропусне иконома.

— Милейди, лорд Оугълторп се пита дали ще му окажете честта да се присъедините към него в библиотеката — произнесе тържествено икономът.

Корнелия сграбчи възможността, предложена от моментното колебание на Летиша. Скочи на крака.

— Човек не бива да кара съпруга си да чака, Летиша, и ние наистина трябва да тръгваме. Беше прекрасно. Много благодаря за гостоприемството ти. И разбира се, за добрия съвет. Можеш да бъдеш сигурна, че ще се придържаме към него.

— Да, наистина — измърмори Аурелия, докато се загръщаше в шала си и също се изправяше. — Синьор Салваторе, нали? Трябва да запомниш това име, Лив.

— О, нямам намерение да го забравя, вярвайте ми — каза приятелката й с уверен тон, докато се сбогуваше с домакинята.

Най-накрая избягаха и успяха да сподавят смеха си, докато не завиха зад ъгъла на площада. Изминаха пеша малкото разстояние до Кавендиш Скуеър в прилив на веселие.

— Почти ми стана жал за Летиша — каза Корнелия, когато влязоха в къщата. — Ако на всичкото отгоре не е така ужасно самодоволна.

— И невероятно любопитна — вметна Аурелия, сваляйки ръкавиците си. — Ще почука на вратата след ден-два, помнете ми думата. Винаги иска да е първа за всяка клюка.

— Стига да не доведе синьор Салваторе — каза Ливия, трепвайки неволно. — Онзи тапет.

Силният звук изтръгна Корнелия от бездна, тайнствено населена със странно държащи се слонове. Сърцето й бумтеше и за миг тя се пребори с гаденето, докато умът и тялото й се приспособяваха към рязкото събуждане.

Отметна завивката и посегна към пеньоара си. Въглените в камината още тлееха, но почти не топлеха. Но беше достатъчно светло, след кого очите й се приспособиха и тя забеляза кремъка и огнивото до свещите на тоалетката. Щом трепкащото пламъче на свещта освети стаята, тя видя циферблата на часовника. Три часът сутринта.

Напъха краката си в чехлите и се приближи към вратата. Когато я отвори, чу децата да плачат Аурелия, взела една свещ, излезе от стаята си на отсрещната страна на коридора.

— Какво беше това, за бога? — запита тя. — Все едно настъпва краят на света.

— По-скоро пушка с къса цев — отговори Корнелия. — Събудило е децата.

— Едва ли е изненадващо — каза Аурелия. — Линтън сигурно вече е готова за бой.

Насочиха се към стълбите, водещи към детското отделение.

— Какво беше това? — Ливия се материализира в мрака на коридора, бялата й нощница плуваше около нея, лицето й се очертаваше като блед овал под облак от черна коса. — Ау! — възкликна, когато удари пръста на крака си в изскочила дъска на пода.

— Нямаме представа — каза Аурелия. — Защо не си взела свещ?

— От бързане — обясни Ливия, влизайки в кръга от свещта на Аурелия. — Какво беше това?

— Нел казва, че е късоцевна пушка — съобщи Аурелия. — Изплашило е децата. Ти върви долу, Лив, и виж какво става. Ние ще слезем веднага щом успокоим положението горе.

Подаде свещта си на Ливия и побърза след Корнелия, чиято свещ хвърляше ивица светлина, докато тя тичаше нагоре сред какофонията, идваща откъм детското отделение.

Корнелия първа стигна до децата. Коленичи, прегърна ги и започна тихо да им говори. Пребледнялата Дейзи държеше малката Франи, която не преставаше да хълца.

— О, горкичкото ми, всичко е наред.

Аурелия дотича и пое малката.

— За бога, какви са тези гърмежи в една почтена къща, бих искала да знам? — заяви Линтън за втори път след идването на Корнелия. Бавачката, навлякла дебел пеньоар, с пусната на гърба сива плитка, беше бясна. — Лейди Нел, тези деца трябва да се върнат у дома, в собствените си легла.

— Беше само инцидент, Линтън — каза Корнелия, галейки косата на Сюзън, докато детето криеше лице в рамото на майка си. Разбира се, в този момент тя нямаше представа дали е само инцидент, но това изглеждаше най-лесният начин да успокои разярената бавачка. — Сега е тихо. Всичко свърши.

— Какъв инцидент, мамо? — запита Стиви, измъквайки се от прегръдката на майка си. Тъмните му очи. Бащините му очи, бяха ококорени и вперени в лицето й. — Като дядовата пушка, като иде на лов.

— Маркъм ловеше мишки — каза Корнелия, пренебрегвайки недоверчивото изхъмкване на Линтън. — Беше по-силно, защото гърми вътре, а не вън, а и къщата беше много тиха. Прави ехо, нали разбираш.

— Мислех, че мишки се ловят с капани — изтъкна Стиви с логиката на петгодишно дете. — Така казва Нелсън.

Нелсън беше главният коняр в Дагнъм Манър и Стиви го боготвореше.

— Е, може и по двата начина — импровизира Корнелия, неподготвена да оборва оракула. — Чуйте сега, всичко е тихо.

Вдигна пръст и децата се заслушаха.

— Виж — каза Аурелия, изтривайки очичките на Сюзън, докато хълцанията на детето утихваха. — Леля Нел е права, вече всичко е тихо. — Изправи се заедно с детето. — Да си лягаме.

Отне им петнадесет минути да настанят децата по леглата им, докато Линтън мърмореше страшни закани какво ще каже негова светлост за тези събития, а Дейзи още трепереше, отърсвайки се от шока.

— Ще оставим лампата да свети — каза Корнелия, намалявайки фитила. Наведе се, за да целуне децата. — Сега спете.

Излезе на пръсти от детската, последвана от Аурелия.

— Сега всичко ще бъде наред, Линтън — каза тя. — Съжалявам за инцидента.

— Е, може би, лейди Нел, но не бива така — заяви Линтън, скръстила ръце, с неумолимо изражение. — Горките дечица си изкараха акъла. Този Маркъм можеше да помисли… да лови мишки, представете си.

И изсумтя.

— Наистина съжаляваме, Линтън, и ще му кажа да не го прави пак — намеси се Аурелия с помирителна усмивка. — Децата вече наистина са добре. Не чувам нито звук от тях.

Линтън не изглеждаше спокойна, но каза:

— Пожелавам ви лека нощ, дами.

И се оттегли в стаята си.

— О, божичко — каза Корнелия. — Все едно да пуснеш вълк в кошара. Най-добре да разберем какво става. Ще слезем по задната стълба към кухнята.

Побързаха надолу по тясното стълбище. Когато наближиха кухнята, дочуха далечни звуци от стържене на мебели по плочите на пода и несъмнения йоркширски диалект на Маркъм, леещ поток ругатни.

Влязоха в кухнята, намирайки мебелите преобърнати, а Маркъм още стискаше стара, но несъмнено действаща пушка, докато изправяше столовете с едва ръка, а близначките негодуващо мигаха със сълзящите си очи, наблюдавайки опустошението. Някой беше шетал из кухнята. И то не за да готви.

— Какво е станало, за бога? — запита Корнелия.

— Не знаем — отвърна безпомощно Ливия. — Виж каква бъркотия.

Корнелия трепна, когато я лъхна студен порив.

— Защо е отворен прозорецът?

— Заради котката, госпожо — обяви Маркъм, най-накрая оставяйки късоцевката си.

— Котката няма нужда от толкова широко отворен прозорец. — Корнелия отиде да го затвори. Котката, с настръхнала опашка, извит на дъга гръб и щръкнали уши, стоеше на перваза отвън. — Нещо те е изплашило — каза Корнелия. — Но този шум ще стресне и мъртвите.

Посегна към котката и я внесе вътре, после решително затвори прозореца.

— Някой е влязъл през този прозорец.

Аурелия облече в думи очевидното заключение, махвайки към хаоса наоколо. Порцелановите и стъклените съдове бяха свалени от лавиците и струпани на пода, съдът с брашното беше преобърнат, прясното му съдържание се беше разпиляло по масата заедно с онова на повечето буркани от килера. Бобът, размесен със захар, беше образувал тесто заедно с разлятото олио и оцет. Металните кутии за кафе и чай бяха бутнати и лежаха на хълбок.

— Защо някой крадец ще се вмъква в тази къща? — запита Ливия учудено. — Това е единствената къща на площада, където няма много за крадене.

— Има сребро, госпожо — изтъкна Маркъм, като че ли донякъде обиден от коментара на Ливия.

— То още ли е в килера ви? — Аурелия се втурна да провери и се върна почти незабавно, за да докладва. — Всичко си е там, точно както сте го оставили, Маркъм.

— Ако питате мене, госпожо, някакви хулигани са това — обади се едната близначка. — Млади безделници, няма къде да си дянат ръцете. Просто си търсят белята, това е.

— Да, не е за първи път — отбеляза сестра й.

— Какво имате предвид? — запита Ливия.

— О, странни неща ставаха, госпожо — каза Маркъм с нещо като възторг. — Още откакто лейди София, мир на душата й, почина, се чуваше тропане по нощите. Та извадих ето това. — Размаха оръжието си. — За малко да хвана един, наистина, преди няколко нощи. Здравата го изплаших, казвам ви. И сега, като чух котката да мяука тая нощ, бях готов за тях.

— Колко странно — намръщи се Ливия. — Но може би имате право. Вероятно е банда крадци или някой, който мисли, че ще намери лесна плячка в къща, от която.

Не довърши изречението. Щеше да каже „от която никой не се интересува“, но й се стори, че Маркъм и близначките няма да се съгласят с това.

— Със сигурност изглежда работа на вандали.

Аурелия набръчка отвратено нос.

— Може би — изрече замислено Корнелия, оглеждайки отново бъркотията. — Видяхте ли ги, Маркъм, преди да стреляте?

Маркъм поклати отрицателно глава.

— Не мога да кажа, госпожо. Стрелях и той изчезна по-бързо от блуждаещо огънче.

— Само един ли беше?

— Доколкото знам, госпожо.

— Ъхъ. — Корнелия погледна към котката, която още държеше. — Питам се дали ти знаеш нещо, което ние не знаем, котенце.

— Е, който и да е бил или каквото и да е било, вече нищо не можем да направим тази нощ — каза енергично Аурелия. — Да оставим всичко това, ще се занимаем с него утре сутрин.

— Да, мисля, че няма да се върнат тази нощ — съгласи се Ливия и се отправи към стълбите за горния етаж. — Хайде, Корнелия.

Прозя се широко.

Корнелия я последва. Котката се загърчи в ръцете й и тя я пусна долу. Животното веднага скочи на перваза на прозореца с настойчиво измяукване.

— Казах ви, милейди, прозорецът трябва да стои отворен — настоя Маркъм с известно удовлетворение.

— Е, ще трябва да се научи — възрази Корнелия. — Може да стои вътре или вън, но този прозорец остава затворен. Сега нека да се върнем по стаите си.

Сънят обаче не идваше. Тя се мяташе и се обръщаше, умът й отказваше да се освободи от загадката. Защо, за бога, някой ще иска да влиза няколко пъти тук? Отвън къщата изглеждаше като развалина, а и отвътре не беше много по-добре. Единственото обяснение като че ли беше, че някакви пройдохи са търсели нещо лесно за крадене. Но някак си не беше убедена.

8

На следващата сутрин виконт Бонъм тъкмо закусваше, когато Лестър дойде при него.

— Нещо е станало на Кавендиш Скуеър снощи, сър — каза той без никакви предисловия. — Получих отчета на нощната стража.

— Седни, Лестър. — Хари махна към отсрещния стол. — Това филе е отлично. Вземи си. Бирата е в каната.

— С ваше позволение, сър. — Лестър си отряза солидно парче от филето и си наля една халба бира. — Изглежда, някои пак е влязъл снощи — каза, дъвчейки. — Нашите момчета го видели да влиза, видели го и да излиза много бързо.

— Камериерът с пушката, предполагам — каза Хари. — Хванали ли са го на излизане?

Лестър поклати отрицателно глава.

— Не, сър. Страхувам се, че им се е изплъзнал. Подгонили го, но той все пак е избягал.

— По дяволите. — Хари забарабани по масата. — И така, не знаем дали е взел това, за което е влязъл.

— Е, нашите хора надникнали през прозореца, след като врявата утихнала. — Лестър намаза щедро горчица върху филето си. — Явно е било огромна бъркотия. Навсякъде имало изпочупени съдове и обърнати тенекиени кутии. Нашите хора смятат, че който и да е бил, не е знаел къде да търси, ако се съди по разтуреното. Разпердушинил всичко наоколо си. И още търсел, когато го погнали. Трябвало е да си свърши работата бързо, обаче. — Красноречиво вдигна рамене.

— Но той трябва да е знаел къде да гледа — намръщи се Хари. — Сигурно не е било там, където е очаквал да бъде.

Отпи от бирата си.

— Значи някой го е преместил?

— Може би. Но никой не е влизал в къщата, без нашите хора да го видят. — Хари тропна халбата си на масата. — Ако е било преместено, значи трябва да е някой от самата къща.

— Те няма да разберат какво означава, нали, сър?

— Няма. — Хари потупа устната си с пръст. — Ако някой от къщата го е намерил случайно, значи то още е там. Това, Лестър, би могло да направи работата ни много по-лесна.

— Какво имате предвид, сър?

Той бутна назад стола си и кръстоса обутите си в ботуши крака.

— Е, някоя от онези жени или някой от прислугата трябва да го е намерил. Това стеснява търсенето, не мислиш ли?

Лестър като че ли се съмняваше.

— Щом казвате, милорд.

— Е, знаем, че в къщата живеят три жени с деца. Имах съмнителната чест да се запозная с лейди Дагнъм и лейди Ливия.

Изви уста, припомняйки си срещата с дамите.

— Най-вероятно — продължи той — третата жена е бавачка. Сигурно има още една-две прислужнички плюс тримата слуги на лейди София. Можем да оставим настрана децата и вероятно гледачките им. Те трябва да стоят в детското отделение, а се съмнявам, че нашият крадец ще се е осмелил да отиде чак толкова навътре в къщата. Трябва да намерим начин да влезем вътре — законен начин, ако е възможно, да зададем няколко въпроса и да видим дали няма да изровим нещо. Ако успеем да открием кой от тях го е намерил, стига да не сгрешим, значи ще знаем къде да търсим.

— И как ще стане това законно влизане, сър?

— Ти поемаш прислужниците. Сигурен съм, че има някое хубаво момиче, което ще убедиш да те пусне да влезеш. — Хари се засмя. — Точно по твоята част, а, Лестър?

— Щом казвате, милорд — изрече сковано Лестър, но в очите му се появи блясък. — А вие ще поемете дамите, предполагам?

— Е, една от тях — каза малко мрачно Хари. — Трябва да бъде лейди Ливия. Не си представям някакъв шанс с виконтеса Дагнъм.

— Наистина ли, сър? — Лестър изглеждаше заинтересуван. — Защо така?

— Изглежда ми опака. И ако трябва да прибягвам до легендарния си чар, по-добре е да го изливам върху благодатна почва. — Леко сардонична усмивка докосна ъглите на устата му. — Макар че, струва ми се, трябва да оправя отношенията си с виконтесата. — Изправи се. — Ще се видим по-късно, Лестър. Не губи време.

— Няма, милорд.

Лестър стана и изчака виконта да излезе от сутрешната трапезария, преди да продължи със закуската си.

Хари излезе в коридора.

— А, ето те, Ектър. Излизам, но очаквам гости за вечеря, така че кажи на Арман, нали. Ще вечеряме в осем часа.

Ектър му подаде шапка и ръкавици.

— За колко гости да кажа на Арман, милорд?

Хари се намръщи, слагайки ръкавиците си.

— Не съм сигурен. Четирима, мисля, но може би петима. Това не би трябвало да има никакво значение за Арман.

— Никакво, милорд — измърмори Ектър, добре съзнавайки колко голямо значение ще има за раздразнителния и гневлив кухненски гений.

Побърза да отвори вратата пред господаря си.

— Ще се разхождате ли, сър?

— Да, така смятам.

Виконтът застана на най-горното стъпало и огледа зимната улица. Бледото слънце грееше от яркосиньо небе, остатъците от нощния скреж още лепнеха по железните перила на стълбището. Но студът ободряваше и той се отправи с дълги крачки към Кавендиш Скуеър. Не беше решил как ще подходи към лейди Ливия, но може би увертюрата сама щеше да дойде.

Бързо двадесетминутно ходене го отведе до Кавендиш Скуеър. Детски гласове се чуваха от градинката и той, заинтригуван, свърна и влезе там през въртящата се врата. Една топка, хвърлена по-скоро с ентусиазъм, отколкото с цел, падна пред краката му. Той се наведе да я вземе и се огледа за собственика й.

Едно момченце дотича при него. Бялата риза с къдрички беше изцапана на маншетите, а едното копче, което свързваше късото му жакетче с панталонките, беше откопчано. То спря изведнъж пред Хари, ровейки пясъка с черните си обувки.

— Удари ли ви?

Хари подхвърли топката от ръка на ръка и се усмихна на детето.

— Не, а трябваше ли?

— Не — каза момчето, като го изгледа спокойно, потърквайки калната подметка на едната обувка о белия чорап на другия си крак, без да се интересува, че остава черна следа.

Хари разбра без никакво съмнение, че това дете е на лейди Дагнъм. Имаше нещо несъмнено в начина, по който държеше главата си, в прямия поглед.

— Виконт Дагнъм, предполагам — каза той, вдигайки въпросително вежда.

— Да, сър. — Детето, вече изгубило търпение от този разговор, повелително протегна ръка. — Моля, може ли да си получа топката?

— Можете ли да я хванете? Ще ви я хвърля, ако застанете малко по-далече.

Стиви погледна непознатия с внезапно подозрение.

— Няма ли да я задържите?

Хари се засмя.

— Не, момче, защо да го правя? Помислих, че може би ще поискаш да я хванеш.

Стиви знаеше, че големите мъже не играят на топка. Дейзи играеше, а понякога той успяваше да убеди Нелсън да му хвърли една-две топки, но многото му по-възрастни чичовци и братовчеди почти не го забелязваха и още по-малко играеха с него. Братовчедът Найджъл от време на време разрошваше косата му и веднъж се беше опитал да го научи да играе крикет, но Стиви не бе успял да улучи дори една топка и братовчедът Найджъл изведнъж загуби ентусиазъм.

— Добре — каза той след миг размишление. — Ако обещаете, че няма да ми я вземете.

Хари имаше достатъчно племенници и племеннички, за да не намери нищо странно в тревогата му.

— Обещавам.

Стиви изтича няколко крачки назад и застана в очакване, свил ръце пред себе си.

— Готов съм — изчурулика той.

Хари подхвърли леко топката, целейки се в ръцете, които обаче не показваха никакво намерение да следват траекторията й, а чакаха търпеливо да я получат; тя мина между тях, тупна на земята и детето се наведе да я вземе.

— Стиви, къде си?

Тихият, зрял глас изпревари появата на виконтеса Дагнъм иззад плета. Едно мъничко момиченце държеше здраво ръката й.

Корнелия обгърна сцената в един бърз поглед и устните й се стегнаха.

— Стиви, знаеш, че трябва да те виждам — укори го тя нежно и се приближи заедно със Сюзън.

Наведе се, за да закопчае копчето на палтото му.

— Тук съм, мамо — протестира той. — Топката избяга. Трябваше да я взема и той ми я връща. — Посочи към неподвижната фигура на виконт Бонъм и настоя: — Кажете на мама.

— Топката като че ли имаше собствени намерения — изрече Хари с равен тон. — Простете за натрапването, госпожо.

Поклони се, наблюдавайки как тя се навежда над детето и приглажда косата над челото му, преди да вдигне мърлявите чорапи с ловки движения, които показваха, че е свикнала сама да се грижи за децата си. Напомни му за сестра му Анабел, която държеше юздите много здраво, когато ставаше дума за многобройното й потомство. Но суетящата се Анабел с внушителната фигура съвсем не приличаше на тази стройна, изящна жена. Докато се навеждаше над детето, грациозната извивка на позата й му напомни плачеща върба, превиваща се под вятъра.

Отпъди абсурдната фантазия и когато тя не отговори веднага на извинението му, което предполагаше отричане, той каза:

— Не бих ви обезпокоил за нищо на света, повярвайте ми. Сигурен съм, че и двамата имаме по-приятни начини за прекарване на времето.

Корнелия се изправи и срещна погледа му. Трудно беше да прецени дали влага сарказъм в думите си. Със сигурност звучеше така, но в зелените му очи имаше светлина, която потвърждаваше видимата цел на думите му.

— Много сте любезен, сър — каза тя.

Той вдигна ръка като фехтовач, признаващ, че е поразен.

— Значи трябва да се задоволя с това, милейди.

Отново се поклони и се обърна, за да си тръгне.

В това време още едно момиченце профуча през въртящата се врата с такъв устрем, че се удари в коленете му. Изгледа го втренчено, зашеметено за миг, после отвори уста в гръмогласен вопъл. Той инстинктивно вдигна детето и то веднага млъкна, взирайки се в лицето му с напрегнато любопитство.

— Франи, миличка! — Хари не познаваше жената, дотичала през вратата. Много красива жена, почти на същата възраст като виконтесата, но за предубедените очи на Хари много по-красива. Светлоруса коса, хваната под боне с широка периферия, и топли кафяви очи, които го гледаха нерешително.

— Какво стана?

— Вашата дъщеря?

Слаба въпросителна интонация, жената кимна бързо и протегна ръце за момиченцето.

Той й го подаде.

— Блъсна се в коленете ми. Достатъчно бързо, за да падне — добави със слаб смях.

— О, Франи — въздъхна жената. — Тя никога не прави нищо наполовина, толкова бързаше да си играе със Стиви и Сюзън. Съжалявам, господин…?

— Бонъм — изрече бързо Хари. — Виконт Бонъм. — Видя кратък проблясък в очите й. — Не са ни запознавали, госпожо.

— Лейди Фарнъм — каза леко сковано Аурелия, съзнавайки, че Корнелия стои неподвижна до нея и наблюдава сцената.

— Снахата на лейди Дагнъм — добави, питайки се защо си дава труда да му съобщава тази информация.

Този мъж беше персона нон грата на Кавендиш Скуеър.

— А, разбирам. — Той се поклони. — Ваш слуга, лейди Фарнъм. — Обърна се към Корнелия с нов ироничен поклон.

— Ваш слуга, лейди Дагнъм.

След което излезе от градинката.

Аурелия гледаше след него, притиснала Франи до гърдите си.

— Много е представителен, Нел.

— Глупости — заяви зълва й. — Лив добре забеляза какви студени очи има.

— Не и когато се усмихва — отбеляза Аурелия, като погледна проницателно зълва си.

Улови се да се пита дали не прекалява с протестите. Но гняв или нещо друго беше оживило доста много лицето на Нел. И в очите й се долавяше войнствена искра, подчертаваща яркостта им. Аурелия знаеше за себе си, че е красива, но често се смяташе за безлична в сравнение със зълва си.

— Освен това — заяви Корнелия, прекъсвайки възраженията на Аурелия, — той отново се държа отвратително грубо.

— Тя тръсна глава ядосано. — Или поне така мисля. Трудно беше да се каже. Онова, което каза, звучеше неучтиво, но начинът, по който го каза, не беше неучтив.

— Според мене беше очарователен, а и Франи като че ли го хареса — изтъкна Аурелия.

— Мамо, мамо, ще ми хвърлиш ли топката, както онзи човек ми я хвърляше?

Стиви я дърпаше за ръката.

— Стиви също, както изглежда — измърмори дяволито Аурелия.

Корнелия вдигна вежда, после взе топката от сина си.

— Да играем на тревата, Стиви.

Отдалечи се, хванала децата за ръце, и Аурелия, изпълнявайки настояването на Франи, я последва.

Корнелия хвърляше топката на Стиви. Не беше трудно, защото предимно Стиви се хвърляше на земята или в храстите в енергични, но неособено ефикасни усилия да хване топката, а пищящата Франи търчеше след него. След малко тя каза:

— Значи намекваш, че е неучтив само към мене?

Аурелия, която се беше навела над цветната леха, за да търси кокичета заедно със Сюзън, вдигна очи с разбираща усмивка.

— Е, и ти не беше много учтива с него. Всеки свестен мъж ще отговори на провокацията с провокация.

— Джентълменът би обърнал другата буза — възрази Корнелия.

— О, Нел, знаеш, че не е така — засмя се Аурелия. — Той беше груб към тебе и ти настръхна. Можеш ли да го обвиняваш, че не е раболепен?

— Не искам раболепие — протестира Корнелия с лек смях.

— Искам любезност. Ако той беше проявил любезност тази сутрин, и аз щях.

Аурелия пропусна това покрай ушите си.

— По-важното е какво правеше той тук? — запита се тя.

— Нали вчера разбра, че къщата не е за продан.

— И аз така мисля — каза Корнелия. — Но каза, че утре пак ще посети Лив. Тя ще откаже да го приеме, разбира се, но той очевидно пак ще се опита да я убеди да продаде къщата.

Хари почука на вратата на къщата на покойната лейди София.

Отвори му старият прислужник с работна престилка. Мълчаливо вдигна очи към посетителя с безразлично изражение.

— Лейди Ливия Лейси приема ли тази сутрин? — запита Хари, като му подаде визитната си картичка.

— Бяхте тук вчера — установи мъжът, без да обръща внимание на картичката.

— Да. Виконт Бонъм. Моля, занесете визитката ми на лейди Ливия.

Хари се опита да скрие раздразнението си. Инстинктът му казваше, че това не е начинът да спечели благоразположението на този старец.

— Ами, не знам. — Маркъм взе картичката и я вдигна към очите си, за да я огледа отблизо. — Не съм получил никакви нареждания.

— Нямате нужда от нареждания, за да занесете на господарката си визитната картичка на някой гостенин — каза Хари нарочно търпеливо. Изглежда, единственият начин да се справи с враждебния дядка беше да действа като него, стъпка по стъпка. Повтори, пак така търпеливо. — Моля, представете това на лейди Ливия.

— Ами чакайте тука.

Мъжът изсумтя, отстъпи, затвори вратата и остави Хари да стои на прага.

Хари се обърна и погледна през улицата към градинката на площада. Не виждаше жените, нито децата през гъстия плет до оградата, но от време навреме чуваше радостен детски писък. Чувстваше се като злополучен батсман в игра на крикет; изправен пред зверски бърз подавач; при всяко подаване топката излиташе от игрището, преди той да успее да се доближи до нея. Предварителните му нагласи относно тази ситуация се изпаряваха също така безмилостно. Не една стара жена, а три млади и никоя от тях не приличаше на жените, с които беше свикнал — и по маниери, и по поведение. Имаше деца и една разпадаща се къща, управлявана точно толкова ефикасно, колкото и марокански пазар, от един възрастен прислужник, когото трябваше да убеждаваш да си върши работата, и дори в такъв случай — само ако той самият пожелае.

Но каквото такова, помисли Хари с унило примирение. Беше свикнал да пригажда нещата към собствените си нужди.

Вратата се отвори със скърцане и картичката му беше върната рязко.

— Лейди Ливия каза, че не приема.

Хари взе визитката. Безцеремонното й връщане означаваше, че не е добре дошъл в тази къща. Беше преднамерено оскърбление и той за нищо на света не можеше да си представи какво е направил, за да го заслужи. Доколкото знаеше, не беше оскърбил лейди Ливия. Беше я видял само веднъж, едва бяха разменили няколко думи.

Вратата едва не прищипна пръстите му, докато си вземаше картичката, и той остана неподвижен за секунда, потупвайки с нея по дланта си. Сега какво?

Обърна се, за да погледне отново към градинката на площада. Ако Ливия не искаше да го приеме, едва ли би могъл да упражни чара си пред нея, но лейди Фарнъм беше навън, на открито. Ако успееше да я намери сама, може би щеше да получи някаква помощ.

Сякаш по даден знак лейди Фарнъм изплува от градинката, сама с дъщеря си, която държеше здраво за ръка. Тръгнаха да пресичат улицата накъм къщата, но детето изведнъж коленичи, привлечено от дъгоцветния блясък на едно гълъбово перо.

— Виж, мамо.

Момиченцето се опита да го вземе, но един порив на вятъра го подхвана и то литна по улицата. Детето се изтръгна от ръката на майка си и подгони перото точно когато някаква товарна кола изтрополи откъм ъгъла на Уитмор Стрийт.

— Франи! — извика Аурелия, хуквайки след детето, което продължи да гони бягащото перо, а плитчиците му се развяваха зад него.

Хари реагира бързо. Грабна детето от уличното платно и го понесе, а то риташе и пищеше. Конете, които теглеха колата, отминаха и Аурелия, бледа и задъхана, стигна до тротоара.

— Благодаря ви. Франи, колко пъти трябва да ти казвам да не се пускаш от ръката ми, докато сме на улицата.

Взе момиченцето от Хари и Франи веднага избухна в хлипове и сълзи.

— Перото… перото ми. — Посочи към перото, което лежеше спокойно по средата на улицата. Гласът й се извиси в пронизителен писък. — Искам си перото!

Хари го взе и й го донесе. Детето го грабна и сълзите веднага пресъхнаха.

— Благодаря ви — повтори Аурелия.

— Не мисля, че имаше опасност за нея — каза Хари. — Освен ако внезапно не беше сменила посоката.

— Което като нищо можеше да стане — въздъхна Аурелия. — Много е импулсивно това дете. Но отново ви благодаря за бързата реакция.

Тя се обърна, за да тръгне към къщата.

— Лейди Фарнъм?

— Да?

Тя погледна към него.

— Много бих искал да обсъдя една работа с лейди Ливия, но изглежда, че не иска да ме приеме. — Отправи й въпросителна усмивка. — Не знам с какво съм я обидил.

— О! — Аурелия се поколеба. — Лейди Ливия няма желание да продава къщата, лорд Бонъм. Само това знам.

— Така разбрах и аз. Но бих искал да чуя тя да ми го каже лично.

Аурелия погледна над рамото му към градинката на площада.

— Трите сме близки приятелки, милорд — каза тя. — Желая ви приятна сутрин.

Отправи се към вратата. Тя се отвори при почукването й и Хари зърна Ливия Лейси да отваря вратата, за да пусне приятелката си и детето.

Трите сме близки приятелки. Нещо като non sequitur, не продължавайте, помисли той, но не беше точно това. Беше подсказване. Ако иска да получи достъп до къщата, първо трябва да се сдобри с виконтеса Дагнъм.

Е, предизвикателствата винаги му харесваха.

Пресече улицата и се върна в градинката.

Корнелия чу хрущене от стъпки по чакълестата пътека, която водеше през плета към средата на градинката. Тя седеше на една каменна пейка от едната страна на пътеката и не вдигна очи от лежащите в скута й жълъди и гладки кафяви кестени, които Стиви и Сюзън бяха събрали. Нямаше нужда да вдига очи. Знаеше съвсем точно кой стои на няколко крачки от нея.

Защо се е върнал? Със сигурност не за още един куп груби забележки? В действителност вече се беше уморила от тях.

— Лейди Дагнъм?

Гласът беше мек.

— Лорд Бонъм? — Тя лъскаше един кестен с носната си кърпа. — Заповядай, Сюзън.

Подаде кестена на детето и едва след това погледна към виконта.

За момент се проучваха безмълвно, почти сякаш се виждаха истински едва за първи път, и наистина Корнелия усети, че от нейна гледна точка е точно така. При предишните им срещи впечатлението й от него беше замъглено от противопоставяне. Беше й се сторил сух и студен. Сега забеляза почти шокирана, че Аурелия има право. Когато се усмихваше, устата му придобиваше доста привлекателни весели очертания. А зелените му очи, макар че сега бяха сериозни, не бяха тъй каменни, каквито ги беше запомнила.

Хари, от своя страна, също ревизираше мнението си за личния чар на лейди Дагнъм. Беше я сметнал за студена, арогантна и неженствена в сравнение с другите две жени. Но сега не беше толкова сигурен. Без сърдития блясък, на който беше свикнал, сините й очи бяха по-скоро проницателни, отколкото заядливи, а устата й, когато не беше стисната в безкомпромисна черта, беше едновременно плътна и добре оформена. Тя носеше косата си хваната в свободен и леко разбъркан възел, а изплъзващите се къдрици като че ли подчертаваха този маслено-меден цвят, който беше забелязал преди.

— Като че започнахме лошо — каза той.

— Не бих оспорила това, сър — отвърна тя, докато събираше кестените в кърпата си и се изправяше полека.

— Е, поне сме единодушни в нещо. — Очите му загубиха малко от сериозността си, а устата му все така се усмихваше. — Но признавам, че не мога да разбера как стана така.

Корнелия го погледна учудено.

— Какво? Уважаеми господине, не мога да повярвам, че можете да бъдете толкова неискрен.

Той вдигна ръце в протест.

— Чакайте малко. Да не започваме пак. Нека.

Прекъсна го глас зад гърба му.

— Лейди Нел, време е лейди Сюзън да спи. Децата бяха на студа достатъчно дълго.

Линтън вървеше по пътеката към тях, а след нея подтичваше Дейзи.

— Много добре, Линтън — каза Корнелия. — Елате, Стиви, Сюзън, време е да се прибираме. Дейзи, моля те, вземи съкровищата им.

Подаде сгънатата носна кърпа на бавачката.

— За бога, дете, виж си чорапите — възкликна Линтън. — И тези петна по ризата ти. Какво сте правили, лорд Стиви?

Говореше на детето, но обвиняващият й поглед беше насочен към майка, му.

Корнелия се усмихна извинително.

— Играехме с топката, Линтън. Но малко мръсотия не е страшна.

— Как ще махнем тези петна, не знам — изсумтя все така сърдито Линтън. — В тази къща няма перачки, почти няма и топла вода. Не знам какво трябва да се направи. — Хвана Стиви за ръка. — Идвайте двамата.

Децата не посмяха да възразят срещу нарежданията на Линтън — не повече, отколкото майка им — и тръгнаха, без да протестират.

— О, божичко — каза Корнелия, забравяйки за миг на кого говори. — Пак съм в черния й списък. Трябва да намеря начин да я умилостивя.

— Управлява детската стая с желязна ръка, така ли? — запита Хари, развеселен от смущението на виконтесата.

Тя изглеждаше като виновно дете.

Корнелия леко се изчерви заради тази неочаквана интимност.

— Беше моя бавачка — обясни накратко. — Извинете ме, лорд Бонъм.

Понечи да тръгне след децата.

Хари побърза да заговори.

— Моля ви, почакайте. Бих искал да разбера дали не можем да изгладим отношенията помежду си.

Тя спря, скръствайки ръце, докато се увиваше по-плътно във вълнения си шал.

— Не виждам смисъл, милорд.

Изгледа я замислено. Беше толкова поразителна жена въпреки демодираната проста рокля от тъмносин вълнен плат и шал, който явно беше предназначен да топли и да дава удобство, а не да изглежда елегантно. Беше възстановила тихата си увереност и сега го гледаше с леко отметната глава, а извивката на шията й можеше да бъде описана само като лебедова.

— Така ли, госпожо? — отвърна той тихо. — А аз мисля обратното.

— А!

Корнелия не би могла да намери по-експанзивен отговор на това изявление. Започваше да се пита дали наистина не вижда някакъв смисъл. Този мъж започваше да я интригува по някакъв начин, който не би могла да опише.

Той й предложи ръка, облечена в тъмносиво райе.

— Желаете ли да се разходим из градината?

Тя пое ръката му със слабо накланяне на главата и с подновен интерес го зачака да продължи.

Той започна по-скоро не по същество.

— Нел — изрече със замислен тон.

— Корнелия — отговори тя донякъде остро. — И не мисля, че сме стигнали до обръщение на малко име, лорд Бонъм.

— Не, не сме — съгласи се той. — Но направих опит.

Корнелия реши да не обръща внимание на това.

— Ако се надявате да убедите Ливия да ви продаде къщата, лорд Бонъм, мога да ви спестя времето и труда. Предложението ви не я интересува.

— Така казвате вие.

Той кимна любезно, сякаш изказването не му създаваше някакво особено затруднение.

— И какъв точно е смисълът на тази разходка? — запита тя, когато й се стори, че той няма да проговори до края на обиколката.

— Не харесвам ситуации, които не разбирам. А не успявам да разбера с какво съм заслужил вашето сурово отношение, лейди Дагнъм — каза той.

— Добра жено — измърмори тихо Корнелия. — Несполучлив израз при всякакви обстоятелства, несъмнено сте съгласен.

Той спря на пътеката и се обърна, за да я погледне.

— Ако това е всичко, в такъв случай се извинявам безрезервно и обещавам никога повече да не допускам подобни несполучливи изрази да излизат от устата ми. — Усмихна се. — Това задоволява ли ви, госпожо?

— Би могло, ако вярвах, че е искрено — каза тя.

— О, хайде, Нел. — Той изведнъж я хвана за раменете и очите му блеснаха в смях. — Не бъдете толкова строга. Знаете, че и двамата сбъркахме. Подозирам, че и двамата лесно се ядосваме в някои обстоятелства. Сега нека се помирим.

— Пуснете ме.

Тя изви рамене, за да се освободи, но той само я стисна по-здраво.

— Не, не и преди да се помирим.

Той видя как раздразнението воюва с нерешителен смях в очите й, докато устата й полека се извиваше в усмивка и в същото време тя отново се опитваше да измъкне раменете си от ръцете му. Усмивката беше неустоима. Той я пусна и леко докосна извивката на устата й с върха на пръста си, толкова леко, че почти би могло да мине за случайно. Но по внезапния проблясък на очите й позна, че тя е разбрала, че не е така.

Тя отстъпи от него.

— Ако ме извините, имам работа в къщата.

Запъти се към изхода.

— Позволете да ви придружа.

Той тръгна редом с нея.

— Не ми е необходимо да ме придружавате, сър.

— Така е, но ми е приятно да го направя — каза той с мила усмивка. — Хубав ден, не мислите ли, госпожо? За този сезон, разбира се. Смея да кажа, че нарцисите в Хайд Парк ще цъфнат след няколко седмици. Винаги са прекрасна гледка. Мислите ли да останете още време в града, за да ги видите?

Казаното беше толкова абсурдно, че Корнелия не можа да не се засмее.

— Не мога да си представя съществувание толкова лекомислено, че наблюдението на цъфнали нарциси да бъде мотив за удължаване на престой, където и да било, лорд Бонъм — каза тя, опитвайки се да потисне смеха в гласа си.

— Значи нямате време за лекомислие, лейди Дагнъм — реагира той, вдигайки въпросително вежда. — В провинциалния живот няма ли развлечения?

Тя го изгледа стреснато.

— Какво ви кара да предполагате, че живея само в провинцията?

Той вдигна рамене.

— От общуването с Мастърс научих, че лейди Ливия живее в Ню Форест. Вие сте нейна приятелка. Направих си извод. Неправилен ли е?

— По една случайност не е — призна тя. — Това е първото ми посещение в града от десет години насам. — Продължи с лека тъжна въздишка. — Страхувам се, че живея като саможива вдовица, лорд Бонъм, съсредоточавам се само върху децата и ръкоделието си. Трите сме провинциални мишки. Надяваме се градските развлечения много да не ни вълнуват… да не ни замаят главите. Толкова ни е чуждо всичко извън забавленията край селските ни огнища.

Той я погледна и тя се усмихна леко, а това го накара да се разсмее.

— Глупости — каза той. — Абсолютни глупости. Вие и приятелките ви явно сте напълно способни да се справяте с всичко, което ви се изпречи, както научих на собствен гръб. И макар че сигурно сте се посветили на децата си, госпожо, бих се обзаложил, че имате много повече интереси от ръкоделието.

— Може би — отвърна тя уклончиво, решавайки, че закачката е продължила достатъчно дълго.

Той отвори портата и се отдръпна, за да я пропусне.

— Вие и приятелките ви възнамерявате ли да се появите в обществото, след като се установите?

— Не сме мислили много по това.

Тя мина покрай него и в същото време поради някаква причина се уви още по-плътно в шала.

— Тогава се надявам, че ще го направите. Надявам се и че ще можем да задълбочим познанството си.

Загрижено я хвана под ръка, за да я преведе през улицата.

— Вечният оптимист, милорд? — Тя вдигна вежди в слабо невярващ жест. — Страхувам се, че ще се разочаровате.

— О, така ли? Моля, не се тревожете за това, госпожо. Рядко се разочаровам — каза той, докато я оставяше на прага й.

— Не бъдете толкова сигурен — изрече тя меко.

Той й хвърли бърз кос поглед, в който се четеше развеселеност и още нещо. Нещо много по-обезпокояващо в дълбините му.

— Ще видим. — Похлопа с чукчето и повдигна шапка: — Няма повече да ви се натрапвам тази сутрин, лейди Дагнъм.

Поклони се и се обърна, за да тръгне надолу по стъпалата. Когато стигна най-долното, подхвърли през рамо:

— О, впрочем, Нел, приятелите ме наричат Хари.

Корнелия влезе в къщата, сваляйки ръкавиците си, и осъзна, че ръцете й треперят. Сигурно от студа, реши тя, като ги разтърка силно, свивайки към приемната. После промени намерението си и се запъти нагоре към спалнята си. Улови се, че мисли за Стивън, за онази сутрин, когато той беше тръгнал, за да отиде при адмирал Нелсън на борда на флагманския му кораб „Виктъри“. Беше я целунал, беше я прегърнал и тя си спомни как го беше стискала здраво. Дали не осъзнаваше, че той няма да се върне?

Наистина ли беше преди три години? Понякога й изглеждаше много повече, а понякога й се струваше, че е било вчера. Но Стивън никога не узна за Сюзън. Корнелия смяташе, че най-вероятно детето е било заченато в нощта, преди той да замине.

Влезе в спалнята си и затвори вратата. Унил огън мъждеше в камината и тя се наведе, за да стопли ръцете си. Виконт Бонъм има ли съпруга?

9

— Не разбирам какво искаш, да кажеш. — Суховатият мъж зад бюрото във високата къща край Грейс Ин Скуеър почука с ножа за хартия по бюрото и впери хладнокръвен поглед в посетителя си. — Как така не е било там, Виктор? Англичанинът не е имал шанс да го търси, след като си го скрил там. Ние ги следим, както и те ни следят. Знаем, че виконтът се е опитал да влезе и един път са го пуснали за малко, но не толкова, че да търси нещо, освен ако не е знаел къде е скрито. Освен това те още наблюдават къщата. Нямаше да го правят, ако вече го бяха взели.

— Нямаше го, мосю. Наистина — каза Виктор. — Не знам защо не беше там, където го сложих.

Беше дребен, слаб, жилав, способен да се провира през отвори в едва открехнати сутеренни прозорци. Извиваше каскета си в ръце. Господинът, пред когото стоеше, един от най-доверените лейтенанти на Фуше, не беше от хората, които биха разбрали, а още по-малко биха простили, един провал. Виктор се беше провалил. Първоначалната кражба беше сполучлива, но не беше успял да доведе начинанието до край. Вторият му опит, който трябваше да се осъществи без никакви усилия, беше завършил сред катастрофални гърмежи от пушка и последвал хаос.

— Мисли — подкани го събеседникът му, хванал ножа за хартия с две ръце. — Не е било там, където си го оставил. Защо?

— Някой трябва да го е преместил, мосю — каза Виктор, взрян в оръфаното килимче под краката му.

— О, върви си. Вече не си ми полезен.

Офицерът махна с ръка към вратата и Виктор се измъкна от мрачната стая, не можейки да повярва на късмета си. Фуше, началникът на френската тайна полиция, очакваше неговите лейтенанти да бъдат също толкова безжалостни в преследването на френските интереси, колкото беше и той самият.

Късметът на Виктор не трая дълго. Той не стигна до улицата. Ножът намери гърлото му на тъмната междинна площадка, водеща към тесния коридор. Не усети почти нищо, само мимолетно чувство за загуба, преди да се свлече на колене срещу перилата.

Мъжът в мрачната стая внимателно остави ножа си за разрязване на хартия в мига, когато агентът му плати за провала си. Някой в къщата на Кавендиш Скуеър беше намерил инструмента. Хубавото, единственото хубаво нещо беше, че няма да разбере какво представлява в действителност. Нощните набези вече нямаше да свършат работа, затова му трябваше нов подход. Да влезе в къщата по начин, който изглежда безобиден.

Посегна към ръчното звънче на бюрото и позвъни, после напълни чашата си от плоското шише в съседство. Аромат на коняк се разнесе из въздуха, докато той въртеше съдържанието на чашата, замислено вгледан в кехлибарените дълбини.

— Позвънихте, мосю.

Един мъж се плъзна в стаята. Беше толкова слаб, че едва хвърляше сянка под светлината на лампата.

— Да, Жан. — Офицерът отпи оценяваща глътка от чашата си, преди да я остави. — Какво знаем за жените, които са се настанили на Кавендиш Скуеър?

— Събрахме досие, мосю, но няма много интересни неща. Те като че ли нямат тайни. Ако ме извините. — Жан се измъкна от стаята и се върна след секунди с купчина листове. — Ще ги прочетете ли, мосю, или аз да ви съобщя информацията?

— Разкажи ми.

Офицерът махна с ръка към него и вдигна чашата. Заслуша безмълвно, докато Жан разказваше тихите, скучни истории на трите жени от Рингууд в Хемпшир, които сега живееха на Кавендиш Скуеър.

— Трябва да има нещо някакъв лост, някой… — каза той, когато Жан замълча. Щракна с пръсти, протягайки ръка за листовете. — Няма трима души, които да нямат тайни. — Прегледа най-горния лист. — Или няма трима души, които да нямат сред роднините си човек с тайни. — Погледна над листа. — Намери ми нещо, Жан. Нещо или някого.

— Oui, мосю.

Жан тръгна заднешком към вратата.

— И бързо, Жан.

— Oui, мосю.

Вратата се затвори тихо зад него.

Мъжът зад бюрото отпи още една глътка коняк, после дръпна лампата към себе си и започна да чете листовете, намръщен съсредоточено, което сближи редките му вежди.

На следващата сутрин Хари влезе в „Брукс“. Спря, за да размени шеги с няколко приятели, разходи се из стаите за игра на карти и когато не намери каквото търсеше, се приготви да си тръгне. Тъкмо вземаше шапката и ръкавиците си от лакея на входа, когато влезе херцог Графтън.

С шапка в ръка Хари се поклони пред бащата на покойната си съпруга.

— Ваша светлост.

Ноздрите на херцога трепнаха. Той нарочно му обърна гръб.

Хари погледна за секунда към обърнатия гръб, после сложи шапката си и заслиза по стъпалата към улицата. Както винаги при сблъсък с презрението на Графтън, изражението му беше неразгадаемо. Беше култивирал безстрастност от мига, когато почина съпругата му, като единствен начин да поддържа честта си. Преди четири години, след разследването на смъртта на Ан, което го беше оневинило, той се беше държал така, сякаш е оставил всичко зад гърба си. Настоятелният отказ на Графтън да приеме решението на съда просто правеше херцога да изглежда като глупак за всички, освен за стария слуга, който бе останал единственото му семейство. Колкото до другите, обществото имаше къса памет, макар че херцогът беше загубил единственото си дете в донякъде съмнителни обстоятелства. Всеки ден избухваха нови свежи скандали. Обществото беше загубило интерес и херцогът беше останал сам със своята болка.

Освен, разбира се, когато станеше дума за майките на девойки за женене от доброто общество. Матроните се усмихваха, но държаха дъщерите си плътно зад полите си. Виконт Бонъм, макар да беше богат вдовец в разцвета на годините си, никога повече нямаше да бъде подходящ ухажор.

Не че той имаше интерес да бъде така, което беше щастливо обстоятелство, помисли с мрачна усмивка, докато се насочваше към Сейнт Джеймс.

Намери каквото търсеше в „Уайтс“ Найджъл Дагнъм с група младежи обсъждаше на висок глас резултатите от един бой с петли, който бяха гледали предната вечер.

— Бонъм, ела да изиграеш една ръка — повика го глас откъм масата за вист. — Алистър изостави четворката.

Хари стисна ръцете на мъжете около масата, но отклони предложението. Не искаше Найджъл Дагнъм да си тръгне по средата на някой робер. Обиколи стаите, поздравявайки познатите си, пийна една-две чаши кларет и зачака групата младежи да започне да се разотива.

Найджъл си вземаше довиждане с приятелите си, когато го видя. Виконтът стоеше небрежно край бюфета с чаша в ръка, при това сам.

Найджъл, припомняйки си любезността на виконта при последната им среща, се приближи към него. Протегна ръка.

— Дагнъм, сър. Не знам дали си спомняте.

— Разбира се. — Хари пое ръката му и я стисна сърдечно. — Правите обход, както забелязвам. „Брукс“. „Уайтс“. И „Уотърс“ нали?

Найджъл се изчерви от удоволствие.

— О, да, наистина, лорд Бонъм. Лорд Колтрейн… негов гост съм, нали разбирате. Води ме насам-натам.

Хари се усмихна приятно, макар да мислеше с неприязън, че щом станеше дума за игра, Колтрейн беше всеизвестен изкусител, ако не и покварител на младежта, без да се изключва и собственият му син. Но това семейство можеше да си го позволи. А младият Дагнъм?

— Тръгвате ли си? — запита с ясен намек за покана.

Найджъл не можа да не се почувства поласкан. Старите членове на клуба обикновено не обръщаха много внимание на новите.

— Е, да, тръгвам си, милорд.

— Тогава бих се радвал, ако ми правите компания. — Благосклонната усмивка на Хари разля слънчева светлина над младежа. — Днес излязох пеша.

— О, и аз, лорд Бонъм.

— Само Бонъм — изрече небрежно Хари, докато тръгваха по Сейнт Джеймс към Пикадили. — И така, накъде сте се запътили, Дагнъм?

Найджъл нямаше нищо предвид, но беше толкова смаян от интимността, която го заливаше, че избъбри:

— О, ще посетя братовчедка си лейди Дагнъм. Тя е на Кавендиш Скуеър.

Хари кимна и отхвърли сложния си план за заобиколни намеци, които евентуално да го отведат на този адрес. Дагнъм беше направил нещата извънредно прости.

— Мисля, че вчера се запознах с виконтесата. Беше с две възхитителни деца.

— Стиви и Сюзън — каза Найджъл. — Да, всички дойдоха в града, заедно със снахата на Нел, лейди Фарнъм, и тяхната приятелка лейди Ливия Лейси. Устройват си дом. — Странно беше обаче, че такъв уникален човек като лорд Бонъм ги познава. Той запита по-скоро нерешително: — Как се запознахте с братовчедка ми, сър?

— О, случайно — отвърна Хари с лекота. — Случайно минавах оттам, когато момиченцето на лейди Фарнъм изтича от градинката на площада и излезе на улицата пред една каруца. Успях да помогна и се запознах с лейди Дагнъм, която тогава беше с тях. — Вдигна рамене. — Ще ви придружа, ако не възразявате. Бих искал да се уверя, че детето е добре.

— Франи ли? — засмя се Найджъл. — Нея нищо не може да я стресне. Много е буйна. — После се опомни. — Но ще ми бъде много приятно да ме придружите, сър. Сигурен съм, че Ели с радост ще ви осведоми как е Франи.

Ели прекрасно ще осигури влизането. Хари измърмори някаква баналност, после запита за резултатите от боя с петли, който Найджъл и приятелите му така оживено бяха разисквали.

Това беше достатъчно разсейване и те стигнаха Кавендиш Скуеър, преди Найджъл да беше завършил кървавото описание на боя.

— И на мене ще ми бъде интересно да видя къщата, сър — призна Найджъл, докато чукаше на вратата. — Лив подозираше, че леля й София е била някаква стисната отшелничка.

Хари не коментира, но отстъпи малко назад, така че онзи, който отвори вратата, да не го види веднага. Възнамеряваше да се вмъкне вътре с помощта на Найджъл.

По една случайност тъкмо старият иконом провря глава през отвора и запита:

— Да?

Найджъл, нямайки опита на спътника си с тукашните прислужници, се изненада.

— Лейди Дагнъм? — изрече надменно. — Тук ли е?

— Да, така мисля.

Мъжът продължаваше да го гледа през отворената пролука.

Найджъл знаеше, че виконтът е зад него, и се запита какво, по дяволите, ще прави един изискан градски джентълмен с такова грубо посрещане. Изправи рамене и продължи със същия високомерен тон:

— Осведомете я, ако обичате, че братовчед й, почитаемият Найджъл Дагнъм, е дошъл да я посети.

Мъжът не каза нищо, а просто затвори вратата.

— Какво…?

Найджъл пак посегна към чукчето.

— А, ще се върне — каза бодро Хари. — Наистина липсва му изисканост, но в края на краищата прави необходимото — разбира се, когато той реши и в собствения си неподражаем стил.

— О! Значи сте се срещнали вчера с него?

Това беше истина и Хари я потвърди с чиста съвест. Но въпреки неговото мнение Найджъл все пак още веднъж почука силно.

Това усилие беше възнаградено след минута. Вратата се отвори широко и Аурелия застана усмихната на прага.

— Найджъл, влизай. Нел е горе със Стиви, току-що му падна първият зъб, можеш ли да си представиш, и той е доста разстроен… ох. — Сега забеляза спътника на Найджъл. Усмивката, която съвсем естествено се появи на устните й, трепкаше от лека неувереност за начина, по който Корнелия щеше да възприеме това посещение.

— Виконт Бонъм.

— Същият, госпожо. — Той свали шапка и се поклони. — Дойдох да се осведомя за дъщеря ви. Вярвам, че от приключението с каруцата не е имало лоши последици.

Аурелия, вече на позната територия, се засмя.

— Мисля, че тя дори не разбра за каруцата — рече тя с откровена усмивка. — Но много любезно, че питате.

Не би могла да покани Найджъл, да влезе и да остави лорд Бонъм да стои на прага, особено щом идваше под такъв благовиден предлог. Корнелия просто трябваше да се примири.

— Влезте, влезте — каза тя, отваряйки по-широко вратата. — Обстановката ни е малко примитивна, страхувам се, но вече внасяме подобрения.

— Господи, Ели — възкликна Найджъл, докато влизаше в преддверието и оглеждаше занемарената обстановка. — Какво е правила старата дама в такава къща?

— Смятаме, че е обитавала само една малка част от нея — каза Аурелия, като ги поведе към приемната. — Тук и в нейната стая. Сега тя е на Лив, но стаята не е много по-добра от останалите.

Мъжете я последваха в приемната. Хари познаваше овехтялата стая. Очите му се отклониха към бюрото, където беше смутил лейди Дагнъм в престореното й писмовно занимание. Днес тук нямаше и следа от усърдно водене на кореспонденция.

— Моля, господа, седнете. — Аурелия посочи единствения диван със сравнително непокътнати пружини. — Мога ли да ви предложа шери или мадейра? Нел. — Хвърли поглед към виконта и продължи. — Лейди Дагнъм намери забравени съкровища в мазето.

— Шери, моля — каза виконтът и Найджъл, който би предпочел пълна чаша мадейра, побърза да се присъедини.

Аурелия наля две чаши и приседна внимателно на един стол „Чипъндейл“ с разклатен крак.

— Харесва ли ти в града, Найджъл?

— О, чудесно е — каза той, изпразвайки чашата си. — Няма да повярваш, Ели, какви залози правят хората тук.

Бързо смръщване помрачи челото на Аурелия. Усещаше присъствието на виконта, безстрастен в ъгъла на дивана, небрежно преметнал единия крак над другия, положил чашата си на облегалката, и преглътна загриженото запитване, което би било естествено в семейната непринуденост на провинцията.

По-нататъшните затруднения й бяха спестени с идването на Корнелия.

— Чух ли да се чука на вратата? — Втурна се с кутията за ръкоделие под мишница, после спря, възприемайки посетителите. — А, вие сте били.

Спря очи върху Хари, после се обърна настрана, за да остави кутията.

— Това не е поздрав към братовчед, Нел — протестира Найджъл, предполагайки, че двусмисленият поздрав е бил насочен към него. — Казах ти, че ще ти дойда на гости веднага щом пристигна в града. Трябва да кажа, че съм настанен много по-удобно от тебе, братовчедке. Това тук си е направо погребална приемна.

Протегна чашата си.

— Внасяме постепенни подобрения — каза Корнелия, докато донасяше гарафата от бюфета. — А, лорд Бонъм, не очаквах да ви видя.

Щеше да добави „толкова скоро“, но се въздържа. Напълни чашата на Найджъл и предложи гарафата на виконта.

— Попаднах на братовчед ви в Уайтс — каза Хари, приемайки поканата за втора чаша. Не можеше да не забележи, че погледът й е неразгадаем, че кожата й е гладка като девънширска сметана. — Тръгнахме си заедно и пътьом ми хрумна да питам лейди Фарнъм как е здравето на дъщеря й.

— Колко деликатно — измърмори Корнелия, докато си наливаше чаша шери. — Удивително за човек с толкова неща за вършене, лорд Бонъм.

— А вие имате ли представа колко много неща имам да върша, лейди Дагнъм? — В гласа му се долавяше леко недоверие. — Такава проницателност. Учуден съм.

Корнелия се усмихна.

— Простете ми, ако си вадя прибързани заключения, милорд. Предположих, че джентълмен с вашето положение ще има много занимания… вашите клубове, балове, приеми, надбягвания. — Сви грациозно рамене. — Признавам, не съм много запозната с тези неща, сър. Както казах вчера, аз съм провинциална мишка.

Аурелия едва не изохка. Найджъл зяпна смаяно братовчедка си. Виконт Бонъм просто вдигна чашата с шери в нещо като тост и каза:

— Наистина, госпожо. И както си спомням, вчера също отменихме точно това определение.

Корнелия отпи от шерито. Кожата й тръпнеше. Стори й се, че наистина чувства искрите в очите си и блясъка на кожата си като действителни усещания. Дори кожата на главата й реагираше на всяка възбуда. Наложи си да си спомни, че Найджъл и Аурелия също са в стаята.

— Найджъл, Ели каза ли ти, че сутринта на Стиви му падна първият млечен зъб? — запита тя, осъзнавайки колко е нелепа тази баналност, но не можеше да се сети за някакъв друг начин да разсее напрежението в атмосферата.

Напрежение, което тя беше сигурна, че Найджъл и Ели — а още по-малко пък виконтът — няма как да не забележат.

— Ъ-ъ… да — каза Найджъл. — Сигурно е много развълнуван.

— Не, всъщност е изплашен — поправи го Корнелия. — Помисли, че губи части от себе си и в крайна сметка целият ще изчезне.

— Помия как падна моят първи зъб — каза Хари, чудейки се, докато го изричаше, откъде е дошъл споменът и защо точно сега.

— Чувствах се точно като него. Толкова се гордее с това зъбче, а после то падна. — Засмя се тихо. — Трябваше доста да ме убеждават, че малката бяла издатина във венеца ми ще го замести и ще имам съвсем нов зъб.

Корнелия го погледна, докато оставяше кутията си за ръкоделие. Това беше странна интимност. Стори й се мило, макар, да не искаше да мисли така. Той играеше някаква игра. Наистина ли още таеше надежди да купи къщата, отказвайки да приеме решението на Лив? Това не бе просто светска визита, беше сигурна.

Спомни си, че според Летиша виконтът имал къща на Маунт Стрит-. Това беше някакъв коз.

— И така, значи имате къща в града, лорд Бонъм? — започна тя.

— Питах се, понеже толкова искате да купите тази. Може би живеете на квартира?

Тонът й беше небрежен, усмивката издаваше само леко любопитство.

— Наистина, госпожо. Имам къща на Маунт Стрийт отговори той. — Надявам се да купя къща на тих площад за семейството на покойната ми сестра. Смятам, че децата имат нужда от пространство и градина. Собственият ми дом е ергенско жилище, нали разбирате, но искам да държа децата под око. Тази къща и местоположението й ми се струват идеални.

Небрежно вдигна рамене.

— О, колко тъжно — изрече Аурелия съчувствено. — Колко са децата?

— Пет — каза той, без да лъже.

Анабел наистина имаше пет деца и сигурно сега чакаше шесто. Беше просто създадена да ражда — факт, който дълбоко удовлетворяваше съпруга й, дребен провинциален, благородник. Той усети острия поглед на Корнелия и се запита за миг дали тя някак си не е доловила единствената лицемерна дума в обяснението му.

— Да, колко тъжно — съгласи се Корнелия. — За по-младата ви сестра ли става дума?

Той отговори на въпроса с мрачно кимване. Анабел прекрасно отговаряше на духа на тази лъжа, но беше дошло време да приключи с опасната тема.

— Трябва да има други, по-подходящи имоти в града, сър — каза Корнелия, без да престава да го гледа внимателно. — Фактически тази къща не е в особено добро състояние като за деца.

— Наистина — каза Аурелия, — от детското отделение може много да се желае. Линтън не е престанала да се оплаква.

— Ти гледай графът да не чуе това — прекъсна я със смях Найджъл. — Когато откри, че сте заминали въпреки нарежданията му, помислих, че ще получи апоплексия. Щеше да прати въоръжен отряд след вас.

Стана, за да напълни отново чашата си.

Корнелия го стрелна с укорителен поглед. Не искаше да разисква лични неща пред лорд Бонъм. Найджъл обаче възприе погледа й като отправен към третата му чаша шери.

— О, не ме гледай така осъдително, братовчедке — каза той, вдигайки чашата си към нея. — Виждал съм някои да изпиват бутилка кларет преди закуска.

— Надявам се това да ги кара да се чувстват по-добре — отвърна тя.

— И така, къде е Лив? — запита Найджъл, сякаш внезапно осъзнал отсъствието на една от жените.

— Отиде да купува куче — осведоми го сбито Корнелия.

— Да купува куче? — Найджъл я изгледа втренчено. — Лив не се интересува от кучета. Плашат я. Не припарва до конюшните, когато пойнтерите на баща ми са навън.

— Мисля, ще купи куче, което няма да я плаши — каза Аурелия и се засмя, разменяйки поглед с Корнелия.

— Да, но трябва да се надяваме, че ще плаши другите — каза Корнелия и устата й трепна.

Хари отпи от шерито си, отпуснатата му поза и уверената усмивка скриваха напрегнатия му интерес към посоката, в която беше поел разговорът.

— Защо? — запита Найджъл. — Мислех, че имате достатъчно работа в този порутен мавзолей и без домашни животни.

— За съжаление, това изглежда необходима предпазна мярка — осведоми го Корнелия. — Имаме нощни гости. Не знаем дали са хора или истински духове, но карат Маркъм да стреля с късоцевка, страшно оръжие с още по-страшен звук. Плаши децата, нали разбираш. И разстройва Линтън. — Тя се усмихна спокойно. — Едно куче изглежда по-малката от всички злини.

— Господи — каза Найджъл. — Кой ще иска да влиза тук? Няма нищо за крадене.

— Ти мислиш така нали — съгласи се Аурелия. — Но може би има нещо, което не сме намерили.

— Скрито съкровище? — Сивите очи на Найджъл блеснаха ентусиазирано. — Сандъче със скъпоценни камъни, може би. Мислиш ли, че старата дама е криела съкровище на тавана, или в мазето? Да погледнем. — Скочи на крака. — Хайде, на лов за съкровища.

— Найджъл, наистина по някой път си истинско дете — каза Корнелия със смях, докато му махваше да си седне. — Бях в мазето и единственото съкровище, което видях, беше това, което пиеш. Но Маркъм и близначките нямат никаква представа за нещо тайно, а повярвай ми, щяха да знаят.

— Може би го искат за себе си? — предположи Найджъл, не желаейки да се откаже от перспективата за скрито съкровище.

Аурелия поклати решително глава.

— Не, те са абсолютно и твърдо предани на леля София. Няма да вземат нищо, което тя не им е дала.

— Забелязах котка на стъпалата — вметна Хари, все още уверено усмихнат. — Може би тя или той е източникът на трополенето?

— Казва се Писана — обясни Корнелия, посягайки зад себе си, за да вземе кутията за ръкоделие. — Не особено оригинално, признавам. Но тя е причината Маркъм да настоява кухненският прозорец да стои отворен нощно време. Това обаче вече не е така.

Тя вдигна капака и започна да рови из копринените парчета, търсейки определен оттенък розово, за да поръби едно от бонетата на Сюзън.

— Е, сигурен съм, че е разумно да вземете предпазни мерки — каза Хари, докато се изправяше. — Трябва да се сбогувам, госпожо… лейди Фарнъм. Радвам се, че детето не сънува кошмари за каруци и товарни коне.

Поклони се над ръката на Аурелия, преди да се обърне към Корнелия.

Тя затвори капака на кутията за ръкоделие и стана, за да му подаде ръка.

— Приятен ден, лорд Бонъм.

— Лейди Дагнъм.

Вдигна ръката й към устните си. Но вместо устните му да стигнат само до въздуха над кокалчетата й, той наистина целуна ръката й, дългите му пръсти, твърди и топли, се сключиха около нейните в жест, който беше шокиращо интимен като за обикновени познати.

Очите на Аурелия се разшириха, после тя тръгна към вратата с далечна усмивка, която подсказваше, че не е видяла нищо необичайно. Найджъл, от друга страна, зяпна смаян, но Аурелия, когато мина покрай него, го бутна с лакът и той се опомни.

Корнелия отдръпна ръката си и изрече хладно:

— Желая ви успех в търсенето на къща, сър.

Той се поклони отново и взе шапката, ръкавиците и бастуна си от сгъваемата масичка, където ги беше оставил на влизане в приемната. В зелените му очи се четеше лек присмехулен блясък, когато ги насочи към нея. Но подигравката беше насочена и към самия него, не само към Корнелия. Нещо ставаше помежду им, нещо, което той не разбираше — не повече, отколкото и тя.

— Дагнъм, ще ме придружите ли? — запита с приятен тон, обръщайки се към вратата. — Или да ви оставя в лоното на семейството ви?

Найджъл се разкъсваше. Перспективата да се разхожда из улиците в компанията на виконта беше повече от привлекателна и това щеше да му се отрази много добре сред обществото, но му се искаше и да побъбри малко с братовчедките си.

Докато се колебаеше, виконтът каза с лек смях:

— А, не се страхувайте, Дагнъм. Няма да се обидя. Всеки уважаващ себе си мъж би предпочел компанията на вашите братовчедки.

Кимна за довиждане и излезе от приемната.

— Ще ви изпратя, лорд Бонъм — каза тихо Корнелия зад гърба му, излизайки в коридора, като затвори леко вратата зад себе си. — Съмнявам се, че Маркъм ще бъде наблизо, за да изпълни задълженията на портиер.

Мина покрай него на път към предната врата и посегна към резето. Ясно усещаше как Бонъм стои зад нея и докато се бореше с тежкото несмазано резе, той протегна ръце и ги положи върху нейните, за да издърпа резето.

То скръцна и поддаде. Корнелия отвори вратата, пускайки студената слънчева светлина да влезе в мрачното преддверие.

— Какво става тук? — запита тя, обръщайки се към него. — Искате ли нещо от мене, лорд Бонъм?

Той се засмя.

— О, какво ужасно прямо създание сте. Не ви ли хрумва, че просто ви намирам за много привлекателна жена?

Отново взе ръцете й и ги задържа леко.

— Никога не са ми действали ласкателства или празни комплименти, сър — отвърна тя.

Очите му потъмняха, а пръстите му стиснаха нейните по-здраво.

— Какво ви кара да смятате, че думите ми са едното или другото, Нел? Повярвайте ми, не съм свикнал да си позволявам такива лекомислия.

Вярваше му. Той не беше мъж, който да хаби времето или енергията си за безсмислени цели.

— Опитвате се да си го върнете заради оня номер, който ви изиграх ли?

Само това можа да измисли.

Той поклати глава.

— Приключихме с това, Нел, знаете го. — Засмя се отново, странно топъл смях, в абсолютен дисонанс със следващите му думи. — Макар че трябва да кажа, че ако се опитвах да ви го върна, нямаше да се съмнявате какво става.

Отстъпи една крачка, държейки я на една ръка разстояние, докато се усмихваше, после пусна ръцете й и както беше направил преди, леко докосна устните й с върха на пръста си.

— Не се съмнявайте и за това — каза меко.

Вдигна ръка за довиждане и нехайно заслиза по стъпалата към улицата.

Корнелия отстъпи назад във вихрушката от прашинки, танцуващи в слънчевия лъч, влязъл през отворената врата. Чу как стъпките му се отдалечават, после полека затвори вратата.

Хари вървеше бързо, размахвайки бастуна си. Не можеше да бъде сигурен. Но безпогрешно беше уловил проблясъка на среброто в кутията за ръкоделие на Корнелия, когато тя затвори капака. Можеше да идва от каквото и да било. Игленик, сребърно копче, което трябва да се зашие на някаква дреха. Или можеше да е напръстник. Неговият напръстник. Разбира се, тя можеше да има свой, но можеше и да се предположи, че Корнелия е намерила неговия напръстник.

Беше започнал да преследва виконтеса Дагнъм като начин да влезе в къщата. Но някак си преследването беше заживяло собствен живот, който нямаше нищо общо с първоначалната му цел. Но целта още беше важна и ако това, което той търсеше, се намираше в нейната кутия за ръкоделие, значи двете насоки щяха да вървят заедно много добре. Колкото повече се сближеше с дамата, толкова повече щеше да се приближи и до кутията й за ръкоделие.

— Корнелия, къде си… а, ето те. — Аурелия провря глава през вратата на приемната. — Защо стоиш в коридора?

— Няма причина — изрече Корнелия по-скоро бавно, сякаш не беше напълно сигурна дали няма причина.

Аурелия я изгледа малко удивена.

— Хайде, ела вътре. Найджъл разказва какво е станало, когато графът разбрал, че сме заминали.

Това изтръгна Корнелия от мислите й.

— Не съм сигурна, че искам да разбера — каза тя, докато двете влизаха в приемната. — Той дори не ни писа.

— О, ще пише — обади се Найджъл откъм бюфета, където пълнеше отново чашата си. — Консултираше се с адвокатите си, когато заминавах.

Корнелия се намръщи.

— Защо? Заминахме напълно законно. Какво общо имат адвокатите?

— Според мене се надява да намери някаква законна причина да ви заповяда да се върнете — обясни Найджъл. — Старецът не обича да му се противоречи, нали знаеш.

Корнелия нетърпеливо поклати глава, докато сядаше и отваряше кутията си за ръкоделие.

— Знам, но той не може да направи нищо. Ще се успокои, когато осъзнае, че е поставен пред свършен факт. — Сложи напръстника на показалеца си и разгъна чорапа, който кърпеше. — Мисля, че този чорап е неспасяем.

— Старецът не се предава лесно, Нел.

Найджъл опря пръст отстрани на носа си я изгледа с присвити очи, опитвайки се да си придаде мъдър вид.

— Найджъл, напи се, а още няма обяд — укори го Аурелия, посягайки да му вземе чашата. — Хайде, пи достатъчно.

Найджъл оправи реверите на силно прищипнатия си в кръста жакет в пурпурно и сребристо.

— Глупости, скъпа. Напълно съм способен да си държа чашата.

— Ще трябва да можеш, миличък, ако ще залагаш толкова, колкото твърдиш — каза Корнелия, забравяйки собствените си мрачни мисли, докато осъзнаваше, че младият й братовчед е зелен като прясно отсечен дъб в потайностите на градския живот.

Не искаше да оскърбява достойнството му, като се държи майчински, но не можеше да не чувства известна отговорност за него.

— Имаш добра издръжка, Найджъл — каза Аурелия, вземайки гергефа си, и се взря в сложния модел.

Найджъл се покашля в юмрук.

— Е, да — изрече небрежно. — Но човек може да си подобри положението по много начини.

— Нюмаркет? — запита Корнелия, без да вдига поглед от ръкоделието.

Найджъл се намръщи и стана рязко.

— Конете са си добри, братовчедке, но картите искат повече майсторлък. — Грабна шапката си. — Сега трябва да вървя. Известете ми, ако намерите съкровището на леля София.

— Ела пак скоро, Найджъл.

Аурелия се приближи и го целуна топло.

— Да, ако изпиташ нужда от огнище и дом, тук сме — каза Корнелия и на свой ред го прегърна.

— О, ако става дума за това, братовчедке, съмнявам се, че ще търся чехли край огъня — отговори той, докато слагаше ръкавиците си. — Но ще идвам пак на гости… да видя как сте — добави любезно. — И ако нямате нищо против да влезете в обществото, ще трябва да направите нещо за тези дрехи. Изглеждате ужасно старомодно, ако не възразявате.

— Ни най-малко — отвърна мило Корнелия. — И ще те чакаме да дойдеш, когато сметнеш, че малко време, прекарано със старомодните ти роднини, няма да навреди непоправимо на репутацията ти. Ще те изпратя.

Придружи го до предната врата и отново се пребори с резето. Този път без помощ.

Когато братовчед й стъпи на най-горното стъпало, тя взе едната му ръка и я стисна леко.

— Пази се, Найджъл.

— Не се тревожи, братовчедке. Не съм вчерашен, вярвай ми.

Сигурна съм, че така мислиш. Но не го каза на глас. Той щеше да прави собствени грешки и дай боже, да се учи от тях. Каза само:

— Ела да ни видиш пак, ако можеш да се откъснеш от високопоставените си приятели.

Найджъл се ухили.

— Какъв късмет, че Франи изтичала на пътя пред някаква каруца. Не мисля, че иначе Бонъм щеше да си прави труда да се запознава с мене.

Кимна многозначително, махна с ръка и се отдалечи.

Да, късмет, помисли Корнелия и поклати глава. Тъкмо щеше да се прибере вътре, когато забеляза Ливия да се задава иззад ъгъла на площада.

Тя като че ли се носеше под въздействието на някакъв импулс. Почти тичаше, перото на шапката й се гънеше от вятъра, наметката й плющеше около глезените.

Корнелия засенчи очи, опитвайки се да я огледа по-добре. Когато видя какво става, избухна в смях.

— Ели. Ели, ела — извика през рамо към преддверието.

— Какво има? — Аурелия притича през преддверието и излезе при Корнелия. Потрепери, увивайки се по-плътно в шала си, за да се предпази от вятъра. — Какво. О. господи, какво държи?

Двете изтичаха навън на улицата, когато Ливия стигна до тях, дърпана от две миниатюрни къдели от възрозова козина. Два чифта черни очи блестяха изпод дългите косми, две нослета като копчета лъщяха в студения въздух.

— Спрете ме — извика Ливия от другия край на двойната каишка. — Или тях… не искат да вървят по-бавно.

Аурелия и Корнелия пресрещнаха бързащите розови купчинки, докато Ливия дърпаше каишките. Трите спряха задъхани.

Корнелия погледна към паважа.

— Ливия, какво е това?

Въпросът беше изпълнен с недоверие.

— Кучета — каза Ливия с леко съмнение, приемайки, че описанието може да се стори малко странно на приятелките й, които досега познаваха само големи селски кучета. — Конюшните, където ме прати Маркъм, имали кученца, или по-скоро лейклендската териерка на жената се окучила, а тя не ги искала, така че.

Не довърши изречението.

Двете розови купчинки залаяха. Да се каже „лай“ беше преувеличение, помисли Корнелия. „Гласовито джафкане“ беше по-близо до истината.

— Вдигат шум — изтъкна Ливия.

— Да — съгласи се Аурелия, затулвайки уши.

— И не ме плашат — заяви Ливия, сякаш нанасяйки довършващия „удар на милосърдието“.

— Мене ме плашат — каза Корнелия. — Дори не знам какво представляват. Със сигурност не са кучета. И какво, по дяволите, ще прави с тях Писана? Два пъти по-едра е от тях. Ще ги изяде на закуска.

— Те са идеални кучета пазачи — заяви Ливия, докато влачеше животинките по стълбите, за да ги вкара в къщата.

— Може би е права — засмя се Корнелия, като гледаше как напредват с неравна стъпка. — Подозирам, че някой хулиган, който иска да краде или да безчинства, ще си умре от смях само като види и чуе тези смешни създания и ще събуди цялата къща.

— Каквото и да е, скъпа, всичко друго е по-добро от късоцевката на Маркъм — каза убедено Аурелия.

— Колко си права.

Корнелия хвана снаха си за ръка и двете влязоха вътре, следвайки джафкането.

10

Корнелия заобиколи подвижната стълба в средата на преддверието. Мъжът, стъпил на нея, се крепеше внимателно, докато прокарваше насапунисано парче плат по кристалните фасетки на полилея.

— Стъпвайте внимателно, милейди — извика към нея. — Това тука е дяволска работа, с извинение. Схвана ми се вратът.

Движейки се странично, Корнелия присви очи и погледна към него.

— Мога да си представя.

Беше дребен, подвижен на вид, напомняше й на жокей и й се струваше, че не го е виждала досега в къщата.

— Наистина има разлика — каза тя.

Диамантените висулки блестяха под слънчевата светлина, която сега нахлуваше от прясно измитите високи прозорци от двете страни на предната врата.

— Май не знам името ви — каза тя. — Били ли сте тук и преди?

— Вчера почнах, милейди — отговори той. — Казвам се Лестър, госпожо.

— А, добре, чудесна работа вършиш, Лестър.

Тя се усмихна и се отдалечи от стълбата.

Миризмата на прясна боя и пчелен восък изпълваше въздуха, докато малка армия работници мажеха декоративните гипсови украси на преддверието, а две миячки, коленичили, търкаха паркета с восък.

Корнелия спря пред отворената врата на салона, където намери подобна суетня, но надзиравана от строгия Маркъм, който след първоначалното неодобрение на това обновяване все пак беше решил да управлява процеса. Едната близначка, наша Ейда, предположи Корнелия, мина бързо покрай нея с ръце, пълни с тежки кадифени завеси, докато зад нея Мейвис демонстрираше изкуството на тупане на килими пред едно бледо дете, което според Корнелия не беше на повече от дванадесет години. Къде беше намерил всички тези работници затвореният Маркъм — това си оставаше мистерия, но такава. Колкото повече хора работят, толкова по-скоро ще свършат работата и те ще могат да отворят врати за гости. Още една седмица би трябвало да бъде достатъчна, пресметна тя.

Ливия изплува от приемната с двете розови кучета, които задраскаха по навосъчения паркет, подскачайки пред нея.

— Трябва да направя нещо с тях, Нел — каза тя, вдигайки отчаяно ръце. — Пъхат се навсякъде, завират се под краката на всички. Не мога да се съсредоточа върху сметките си.

Корнелия погледна създанията, величествено кръстени Тристан и Изолда, със смесица от раздразнение и веселост. Доста изненадващо, но ги намираше по-скоро разведряващи, макар че безспорно бяха беля, най-вече заради размерите си, които им позволяваха да се пъхат във всяка пролука или ъгъл. Можеха да изчезнат някъде из сенчестите потайности на огромната къща и никой да не разбере. Приличните кучета си знаеха мястото, но тези абсурдни животинки нямаха абсолютно никаква представа, че си имат място. Светът беше все още нов за тях.

— Ще ги изведа на разходка — предложи тя. — И на мен ми трябва свеж въздух — от миризмата на боя ме заболя главата.

— Признавам, ще се радвам да им видя гърбовете за известно време — въздъхна Ливия. — Не ме плашат, но са си кучета и се врат навсякъде.

Копнелия се засмя.

— Ще си донеса наметката.

Побърза нагоре по стълбището, заобикаляйки четки и кофи. Кучетата още не се бяха доказали като охрана след пристигането си преди една седмица. Поради някаква причина нощните шумотевици бяха секнали. Както и посещенията на виконт Бонъм.

Тя спря пред огледалото на тоалетката си, за да върже панделките на циганското си боне. Очевидно уверенията му, че ще задълбочат познанството си, бяха просто празни приказки. За което тя ни най-малко не съжаляваше. Достатъчно й беше да се оправя с къщата и децата, без да се тревожи за следващия ход на нахалния виконт Бонъм.

Върна се в преддверието, където Ливия чакаше с кучетата, които дърпаха каишките си, джафкайки нетърпеливо срещу предната врата.

— Хайде, кресливци такива — каза Корнелия, поемайки каишките. — Нещо трябва ли ти, Лив?

— Не, освен ако не минаваш край Хатчардс. Бих искала „Баладата на последния менестрел“. Оставих моята книга у дома, а не съм я довършила.

— Сигурна съм, че краката ми могат да ме отведат до Пикадили — каза бодро Корнелия. — Макар че не знам дали е позволено да се влиза при Хатчардс с кучета.

Тръгна, махвайки за довиждане, и пое дълбока, живителна глътка от студения свеж въздух на Кавендиш Скуеър, докато болката в слепоочията й отминаваше.

Последва подскачащите кучета, които като че ли имаха предвид някаква определена посока, но в края на площада ги дръпна към Хановер Скуеър и Пикадили. Бързо десетминутно ходене я доведе до Пикадили и тя спря за момент, за да се наслади на суетнята, усещайки как духът й се ободрява от чувството, че е част от това трескаво движение. На този отрязък от улицата кипеше повече дейност, отколкото беше видяла за десет години в сънливия Рингууд. Карети и улични продавачи се блъскаха за място, лакеи с кутии за шапки в ръце следваха дами, облечени така елегантно, че Корнелия се почувства невъзможно старомодна.

Шумът и тълпата повлияха благотворно върху Тристан и Изолда, които се свиха до полите й при вида на явно безкрайния парад на обути крака на равнището на очите им. Тя ги дръпна насърчително, отправяйки се към витрините на Хатчардс, където бяха изложени изкусително много книги.

В Рингууд няма книжарници, помисли тя, докато отваряше вратата. Всъщност дори в оживения Саутхамптън нямаше прилична книжарница или заемна библиотека. Докато това тук бе истинско съкровище. Кучетата обаче не й позволяваха да остане повече време, тя бързо купи каквото й трябваше и се върна на многолюдната улица, решена да дойде възможно най-скоро за дълго, но без кучетата.

Слабо слънце грееше от ясното синьо небе и макар че въздухът беше студен, това я ободряваше. Градските миризми на коне, кожа и димящи купчинки тор се губеха под напора на парфюмите, лъхащи от стилните хора, които бързаха наоколо, и Нел не искаше да се връща толкова скоро в задръстената с мирис на боя атмосфера на Кавендиш Скуеър. Тръгна безцелно, оставяйки кучетата да определят скоростта, и скоро се намери на Грозвенър Скуеър. Тръгна по Саут Одли Стрийт и спря на ъгъла на Маунт Стрийт.

Как беше дошла дотук? Неволно? Или подсъзнателните й мисли бяха насочили стъпките й към този ъгъл? Виконт Бонъм живееше на Маунт Стрийт. Беше хвърлила бегъл поглед на визитната му картичка и не помнеше номера на къщата. Поколеба се, последното, което искаше, беше виконтът да я открие, докато върви по неговата улица, но любопитството, подпомогнато от дърпащите я кучета, надделя и тя тръгна по тротоара, оглеждайки високите, изящни сгради с излъсканите им до блясък стъпала и сложни декоративни железни перила, водещи към двукрили предни врати.

Една открита двуколка изтрополи откъм далечния ъгъл, конят препускаше бързо и кучетата се хвърлиха към него с възбуден лай. Корнелия се спъна на едно издадено паве и се хвана за някаква ограда, за да не падне на колене, без да изпуска каишките на кучетата. Дръпна ги към себе си с полугласна ругатня, а после, когато направи една крачка, разбра, че токът на едната й високо закопчана обувка се е счупил.

Пак се хвана за оградата, за да не падне. Как, за бога, ще стигне до Кавендиш Скуеър със счупен ток?

Облегна се на оградата, вдигна крак и огледа подметката. Токът висеше на тънка ивица кожа, налагаше се да върви като човек с дървен крак.

— Дяволите да го вземат!

Изруга малко по-ядосано този път и откъсна безполезния ток от подметката на обувката.

— А, лейди Дагнъм, не мога да повярвам на добрия си късмет. Да не би да идвате да ме посетите?

Тя веднага разпозна високия глас и усети как се изчервява от познатата подигравателна нотка, струяща от думите. Какъв ужасен късмет. Да не би да се беше облегната на оградата на виконта?

— Виконт Бонъм — изрече сковано, стъпвайки на земята, после осъзна колко нелепо изглежда с един крак, по-къс от другия. — Токът ми се счупи — обясни съвсем без нужда, вдигайки най-накрая очи, за да го погледне.

— Виждам — каза той. Усмивката му изглеждаше по-скоро приятелска, но Корнелия се улови, че го гледа подозрително заради сардоничния блясък в очите му. — Какъв лош късмет. — Озърна се внимателно. — Предполагам, придружителите ви са отишли за файтон.

— Сама съм — каза тя, долавяйки леко отбранителната нотка в гласа си. — Просто разхождах кучетата.

— А! — Устата му се изви в леко шеговита усмивка. Беше облечен като за езда, с наметало с качулка и ботуши, в едната ръка боброва шапка, а в другата — камшик. Тя забеляза за първи път как слънцето извлича кестенови отблясъци от тъмната му коса. Веждите му се вдигнаха невярващо, когато видя Тристан и Изолда. — Това ли са кучетата?

— Добър въпрос — отговори тя. — И ако не бяха те, нямаше сега да бъда в това положение.

— Лошо, признавам — каза той, продължавайки да се усмихна. Потупа ботуша си с върха на камшика. — Трябва да направим нещо. По-добре влезте, докато пратя за каретата си, и ще ви откарам у вас.

— Не е необходимо, благодаря — отвърна тя.

Нямаше желание да бъде длъжница на лорд Бонъм.

— Скъпо момиче, не е възможно да куцукате чак до Кавендиш Скуеър с една обувка — изтъкна той.

— Защо трябва да прибягвате до този покровителствен тон? — тросна се тя. — Разбирам, че съм в неизгодно положение, но от ваша страна не е никак кавалерско да се възползвате от това.

— Простете ми — изрече той с поклон и сега очите му бяха пълни със смях. — Исках само да бъда полезен. Ще ми окажете ли честта да влезете в дома ми, госпожо, и ако предпочитате, ще пратя лакей да повика файтон.

Той й предложи ръка.

Корнелия хвърли поглед към улицата, надявайки се да види някой случаен файтон да се задава от далечния ъгъл. Но като напук улицата беше пуста. Той имаше право, не можеше да стои тук на един крак и да чака избавление.

— Благодаря, лорд Бонъм.

Отмина протегнатата му ръка и повлече кучетата, куцукайки нагоре по стъпалата с осакатената си обувка.

Предната врата се отвори, когато тя стигна най-горното стъпало. Хари поздрави иконома си, докато помагаше на Корнелия да влезе в преддверието, подкрепяйки лакътя й.

— А, Ектър, лейди Дагнъм имаше лошия късмет да счупи тока на обувката си. Виж дали Ерик може да го поправи някак и отведи някъде тези създания.

Махна към кучетата.

Ектър ги зяпна за миг, после се съвзе.

— Веднага, милорд. — Щракна с пръсти към навъртащия се наблизо лакей. — Фред, вземи тези животни и ги заведи в миялната.

Корнелия с облекчение пусна каишките. Даде обувката и падналия ток на иконома, които ги взе с безстрастен поклон.

— И донеси кафе в салона — нареди виконтът през рамо, докато отново хващаше лакътя на гостенката си и насочваше куцукащите й стъпки към въпросното помещение.

Тя се огледа със скрит интерес. Осъзна, че търси признаци на женско присъствие. Беше инстинктивно убедена, че лорд Бонъм е ерген. Всичко в поведението му го подсказваше, но досега не беше имала възможност да потвърди това впечатление. В стаята обаче нямаше следи от жена. Беше приятен апартамент, с френски тапети по стените, с обюсонски[1] килим, който грееше с богати оттенъци, мебелите бяха невероятно елегантни. Но никакви следи от кутия за ръкоделие, гергеф или дори ваза с цветя. В картините нямаше нищо лично, никакви портрети, никакви интимни сцени.

— Позволете да взема наметката ви.

И той посегна неоснователно интимно към раменете й, за да откопчае най-горното копче. Явно няма съпруга, реши Корнелия.

— Благодаря, но ще я задържа.

— Както желаете. Но поне свалете бонето си. — Хари посочи един диван, предлагайки загрижено: — Искате ли кафе или може би чаша шери след това тежко изпитание?

Корнелия седна и се настани грациозно, доколкото й беше възможно с една обувка. Развърза панделките на бонето си и го остави на седалката до себе си.

— Счупеният ток едва ли е тежко изпитание, лорд Бонъм. Едно кафе би било чудесно, благодаря ви.

Беше възстановила спокойствието си и с него — духа си. Домакинът й отново играеше обичайната си игра и тя беше повече от готова да се включи. Свали ръкавиците си пръст по пръст, остави ги до шапката и скръсти ръце в скута си, гледайки го в хладно мълчание.

Хари отвърна на погледа й също така безмълвно. Беше се държал далече от Кавендиш Скуеър в последните няколко дни, докато Лестър печелеше почва там и дискретно разузнаваше. Възможността Лестър да се включи към работниците, обновяващи къщата, беше сякаш пратена от небето. Сега винаги имаше начин, докато животът в къщата си тече, той да намери начин да вземе напръстника и никой да не разбере.

Но ако не станеше така, тогава лично Хари трябваше да влезе в ролята на търсач. За тази цел имаше нужда от интимна връзка с Корнелия Дагнъм. Беше сигурен, че вече е успял да събуди интереса на дамата, а стратегическото отсъствие само би го изострило. Внезапната й поява на прага му като че ли доказваше, че е прав, освен ако не беше чиста случайност, но това изглеждаше прекалено като за просто съвпадение.

Улови се да мисли, че каквато и да е причината за появата й, това му доставя голямо удоволствие, а удоволствието нямаше нищо общо с перспективата да си върне напръстника. Всичко у нея го омайваше. Тя беше предизвикателна, спокойна, сдържана въпреки сегашното й неудобно положение и излъчваше силна чувственост. Чувственост, още по-възбуждаща, защото той не беше убеден, че тя я съзнава.

Какъв е бил бракът й? Отключил вратата към тази чувственост или само завъртял наполовина ключа?

Тялото му се раздвижи в мечти, които ставаха неудобно чувствени, и той се зарадва от появата на лакея, носещ подноса с кафето. Мълчанието продължи, докато кафето не беше налято в севърските чаши. Прислужникът не напусна салона.

Хари, смръщил леко вежди, прехвърли разговора в посока, която можеше да прогони похотливите му мисли.

— Провинциалното поведение невинаги върви в града — каза той рязко.

— Моля?

Тя отпи от кафето си, по гръбнака й полазиха тръпки, когато усети критичната нотка.

Той сви устни.

— Нел, дамите не ходят по улиците без подходящ придружител.

Тя реши да не обръща внимание на интимното обръщение.

— Глупости. Аз съм вдовица, отдавна съм пълнолетна. Репутацията ми не е застрашена, уверявам ви.

— Е, тук грешите — каза той, оставяйки чашата си. — В този град репутацията е всичко, а ако се компрометира, става много неудобно.

Тя го изгледа остро, нещо в гласа му я накара да застане нащрек. Негодуванието й отслабна.

— Говорите така, сякаш знаете нещо по този въпрос.

Той се извърна, но не преди тя да долови тъмната сянка, която прекоси погледа му. Той стана, сложил ръце зад гърба си и се взря в един от високите прозорци, гледащи към улицата. Раменете му помръднаха в нещо като леко свиване и той изрече с небрежен тон:

— Може да е несправедливо, но е много сериозно по отношение на жените.

Корнелия се намръщи. Тонът му й подсказваше да се откаже от тази тема, но някакъв извратен инстинкт я накара да настоява. Тя остави чашата си и посегна да разкопчае здравата си обувка. Беше уморена от усещането, че е извън равновесие, а и това й даваше оправдание да не гледа към него, когато изрече:

— Може и така да е. Но ми се струва, че вие лично сте пострадали от тази несправедливост. Някой член на семейството ви, може би?

Тялото на Ан в подножието на стълбището, с разперени ръце и крака, вратът извит под странен ъгъл.

— Ни най-малко — отвърна той с внезапна рязкост. — Просто ви предупреждавам приятелски по този въпрос. — Обърна гръб на прозореца и се приближи към бюфета, за да си налее чаша шери. — Ако вие и вашите приятелки възнамерявате да влезете в обществото, в такъв случай броденето по улиците само с две имитации на кучета като придружители няма да ви бъде от полза.

Корнелия замислено протегна обутите си в чорапи крака, мърдайки пръста.

— Благодарна съм ви за съвета. — Усмивката й беше мила, но не го заблуди нито за миг. — Много мило от ваша страна да се грижите за репутацията ми, макар че подобна грижа губи малко от искреността си в сегашните обстоятелства. След като казахме всичко това, аз се намирам сама с неженен мъж в дома му по негова покана.

Тя зачака да види дали ще я поправи, но не стана така.

Той се улови, че се взира в стъпалата й. Бяха издължени, с много високи сводове, в тях имаше нещо несъмнено еротично. Очите му се преместиха нагоре. Изправената стойка, правият гръб, стройните рамене, дългата шия. Прямото предизвикателство в сините й очи. Тя си играеше с огъня и се наслаждаваше на всяка минута от тази игра.

— Вие сте опасна жена, лейди Дагнъм — рече той тихо.

Въздухът пращеше и това не беше просто внезапното изпращяване на цепеница в камината. Той пристъпи към нея, посягайки към ръцете й, и я накара да се изправи. Макар че беше без обувки, очите й бяха почти на равнището на неговите.

— Безпощадна сте, нали? — измърмори той, прокарвайки длан по бузата й.

Корнелия искаше да помръдне, но не можеше. Пулсът в основата на шията й биеше толкова ускорено, че тя едва можа да преглътне, а бузата й беше като жива под гладката длан. Тя никога не се беше смятала за опасна, още по-малко пък за безскрупулна, но докато той изричаше думите, тя осъзна, че са верни. Нещо вътре в нея оживяваше под блясъка на зелените очи, леката милувка на ръцете му, дълбоката чувственост на гласа му. Жената, която тя мислеше, че е, не беше всичко. Вдовицата, уважаваната майка на две деца можеше и да съблазнява.

И с това убеждение дойде следващото. Този мъж беше опасен, най-опасният, когото някога беше срещала, но можеше да му излезе насреща и да му бъде равна.

Заля я замайваща възбуда, разтърсвайки дъното на стомаха й, стягайки слабините й. Когато той я целуна, тя усети само ликуване, дълбоко и тайнствено чувство за победа. Устните му бяха твърди, езикът му — настоятелен, дланите му обгръщаха лицето й. Тя отвори уста за езика му и потрепери от притискането на слабините му към нейните, твърдата издутина на пениса му и собствената и влажна топлина.

И тогава действителността се вмъкна в плътния, тъмен свят на чистото усещане. Тя се освободи от ръцете му в мига, когато той отдели уста от нейната. Двамата отстъпиха една крачка. Корнелия извърна глава, пръстите й неволно докоснаха устните о й.

— Дотук беше репутацията — измърмори тя.

— Дотук бяха провинциалните мишки — отвърна той с усмивка. Докосна рамото й. — Нел?

Тя се обърна отново към него, погледът й беше едновременно прям и малко озадачен.

— Не знам какво става. Аз не съм чувствала нищо подобно, откакто Стивън…

Отново отвърна поглед, опитвайки се да усмири мислите си и да вкара думите си в съзвучие с тях.

— Съпругът ви?

— Да. — Леко вдигна рамене, въздъхвайки. — Вие не сте се женили, струва ми се.

— Бях женен — изрече той с равен тон. — Тя почина.

— Ах. — Тя се обърна отново към него. — Съжалявам.

Той разпери ръце в примирен жест.

— Беше преди четири години. Злополука.

— Обичахте ли я?

Поради някаква причина отговорът му беше важен за нея.

Той не отговори веднага, после изрече безизразно:

— Мислех, че я обичам. — Отново се приближи към нея и взе ръцете й. — Нел, това е минало. Сега е настоящето. От първия момент, когато те видях, ти ме привлече. Не го ли усети?

Вдигна ръката й към устата си и докосна кокалчетата й с устни.

— Не — каза тя, напълно уверена, макар че не отдръпна ръце. — Станахте ми невероятно антипатичен още когато ви видях. Помислих, че и вие изпитвате същото към мене.

Той се засмя и пусна ръцете й.

— Честността ти е възхитителна. Но кажи ми сега, честно, още ли съм ти антипатичен?

Приближи се към бюфета, наля й чаша шери и в същото време напълни отново своята.

— Честно казано. — Тя взе чашата от него. — Честно казано, не. — Отпи дълга глътка и изрече без раздразнение: — О, толкова е неудобно.

— Защо?

— Нямам време за закачки. — Тя отпи от шерито си. — Лив си търси съпруг, не аз. А репутациите в този град са важни, така че една връзка не е нещо разумно.

Погледът й над ръба на чашата беше свиреп, но остатъкът от триумфа й се четеше съвсем ясно.

— Това може да се уреди — каза Хари. — Урежда се всеки час от деня и нощта в тези пет квадратни мили на този град, обитаван от Висшите десет хиляди.

Корнелия вдигна вежди.

— Да не би да предлагате нещо в този дух, сър? Поласкана съм, уверявам ви, но се страхувам, че ще струвам прекалено скъпо и ще бъда много неспокойна любовница. — Потупа замислено с показалец по устните си. — Ще искам къща, разбира се, карета, ложа в операта.

— О, стига, Нел — каза той остро. — Нямам настроение за шеги на тази тема. — Приближи се към нея, зелените му очи се присвиха. — Няма повече да говорим за това сега, но те моля да помислиш. — Докосна устните й с показалец и ги притисна леко. — Хайде, възрастни хора сме, познаваме света. Няма причина двама души, които са толкова привлечени един от друг, да не вземат дискретното си удоволствие там, където го намерят. Както казах, не е необичайно.

Корнелия не знаеше дали да се разсмее, или да се възмути. Никога досега не беше получавала неприлични предложения и въпреки най-дълбоките си убеждения намираше точно това предложение за вълнуващо и ласкателно. В брака имаше нещо много повече от страст и самата страст се губеше в прегръдките на домашния живот. Връзка, основана на чиста страст.

Хари имаше право — много хора от висшите слоеве на обществото поддържаха такива връзки. Аферите на принцовете от кралска кръв и дори — макар и не толкова скандални — на сестрите им бяха публично достояние, почти толкова, колкото и ако бяха оповестявани във вестниците. И със сигурност даваха храна на сатириците в „Пънч“.

Тогава си спомни за граф Маркби. И вълнението се оттече.

Изрече с неразгадаемо изражение и безизразен глас:

— Моето положение е малко по-различно от това на повечето хора, сър. — Наведе се да вземе събутата си обувка.

— Трябва да се връщам на Кавендиш Скуеър.

Вдигна обувката в красноречив жест.

Хари притежаваше вродено знание кога да отстъпи. Нямаше представа какво беше изтрило последните признаци на възбуда от държанието й, но беше време да се оттегли. Наведе глава и посегна към звънеца. Ектър се появи почти веднага.

— Прати човек в конюшните за двуколката, Ектър. Ще придружа лейди Дагнъм до дома й.

Ектър отговори с тържествен тон:

— Да, милорд, веднага. Ерик междувременно успя да поправи обувката на милейди. Сега ще я донеса. — Обърна се към вратата, спирайки с ръка на дръжката, за да запита: — Да настаня ли кучетата в двуколката, госпожо?

— Ако бъдете така любезен, Ектър — отвърна Корнелия. — Под седалката, за предпочитане.

Леко помръдване на устата издаде Ектър.

— Ще се постарая да ги настаня така, че да не създават неудобства, госпожо.

— Съмнявам се, че ще успеете, Ектър — отвърна тя.

— Не, милейди.

Той излезе безшумно от стаята.

Корнелия седна, за да обуе обувката си. Не беше подготвена за помощ, но и не се изненада, когато Хари коленичи и взе обувката от ръцете й. Намести я на крака й, нагласявайки меката кожа върху глезените й, и закрепи копченцата и дантелите с ловкост, която я учуди. Мъжете обикновено нямаха толкова фини ръце. Освен ако не се занимаваха с бижутерия или гравюри. Би очаквала виконт Бонъм да има лека ръка с конски муцуни, остро око и бързи движения с шпага или пистолет, но дългите му, фини пръсти сръчно усукваха примките около копчетата с деликатността на художник.

— Готово. — Отпусна се на пети и ръцете му останаха върху глезена й, масажирайки острата кост. — Сега само ни трябва другата. А, Ектър, тъкмо навреме.

Протегна ръка за обувката, подадена му от иконома.

На Корнелия й беше все едно какво мисли икономът. Предостави крака си за още един тур от интимното внимание на виконта, после се изправи, опитвайки тежестта си върху поправената обувка.

— Благодаря, Ектър, много съм ви благодарна. Това ще ме отведе у дома.

— Двуколката е пред вратата, милорд. — Ектър отвори вратата към коридора и махна величествено към преддверието. — Кучетата са настанени.

— Много сте любезен.

Корнелия му се усмихна топло на сбогуване, осъзнавайки лекото накуцване, дължащо се на поправената обувка, докато слизаше по стъпалата към улицата, където двуколката чакаше на завоя, запретната с два красиви сиви коня и един коняр с остро лице, който държеше юздите. Тристан и Изолда бяха здраво вързани с къси каишки към седалката на кочияша.

Корнелия затвори очи при острото джафкане, докато Хари й помагаше да се качи.

— Вярвам, че няма да го правят по целия път до Кавендиш Скуеър — коментира той, заемайки мястото си. — Ще подплашат конете ми.

— Ще ги държа тихи.

Корнелия се наведе и взе двете животинки в скута си, настанявайки ги удобно под ръцете си. Това като че ли ги успокои и те взеха да гледат внимателно и с ясно изражение на превъзходство изпод дългите ресни към улицата под тях.

— Защо моята репутация не е увредена от това, че пътувам по улиците с мъж в неговата двуколка? — запита сладко Корнелия. Имаше нужда да върне отношенията им към предишния им етап. Знаеше в каква позиция е при тази смела закачка.

— Не ставайте неискрена. Много добре знаете — отвърна Хари. — Това е твърде публично, за да бъде скандално. Но ако бяхме в затворена карета, промъквайки се в тъмното, можеше да има причина за безпокойство. Ерик, дръж си очите и ушите отворени.

— Да, милорд — изрече флегматично кочияшът, кацнал отзад на двуколката.

Разговорът му бе много интересен, но за съжаление господарят и дамата прекараха останалата част от пътя в мълчание.

Хари спря пред къщата на Кавендиш Скуеър и погледна с интерес към отворената предна врата, натоварените каруци, подредени отпред, суетящите се работници, които влизаха и излизаха със стълби, кофи боя, летви и дъски.

— Много работа сте имали — отбеляза той.

— Много — съгласи се Корнелия, нареждайки се, за да отвърже каишките на кучетата. — След няколко дни ще свършим.

— Доста голямо начинание, да приведете къщата в ред — каза той, предавайки юздите на Ерик, който беше скочил долу и държеше главите на конете.

Корнелия не му каза, че се обновява само част от къщата, или че поправките са повърхности. Просто кимна и изрече:

— Къщата е красива, жалко е, че са я оставили да се руши.

— Точно така. — Тонът му беше сух. Скочи долу и протегна ръце.

— Дайте ми кучетата.

— Вземете Изолда. Ако Тристан тръгне пръв, тя ще се хвърли след него.

Подаде му женското куче. Хари взе другия териер и остави двете животинки на паважа, държейки каишките им в едната си ръка. Подаде свободната ръка, за да помогне на Корнелия да слезе от двуколката.

— Не знам дали токът е здрав, така че внимавайте.

Тя тъкмо щеше да пренебрегне ръката, подадена за помощ, но размисли. Щастливо решение, защото токът се огъна почти веднага под тежестта й и тя се намери увиснала на ръката му, докато пренасяше тежестта си на другия крак.

— Мисля, че ще е по-безопасно да ви придружа вътре. — Хари здраво стисна лакътя й. — Ерик, разходи конете за десет минути.

— Моля ви, не си правете труда, милорд. — Корнелия опря ръка на перилата. — Мога да се кача по последните стъпала към къщата със или без обувка.

— Но аз настоявам, лейди Дагнъм — отвърна той също толкова официално.

Корнелия си представи хаоса вътре, тупането на килими, прозорците без завеси, натрапчивата миризма на боя, кофите с мръсна вода и армията от метли и метачи.

— Не мога да ви предложа нищо в смисъл на гостоприемство.

Избра неприкритата истина.

— Не съм го и очаквал — каза той бодро. — Но признавам, че ще ми е интересно да видя напредъка ви.

Пусна кучетата, които дърпаха каишките си към отворената предна врата, и те влетяха в преддверието с възбудено джафкане.

— Така е по-добре. Може да са малки, но със сигурност знаят как да заявят желанията си. Сега, моля, позволете ми.

Обгърна с ръка талията й и почти я пренесе по стъпалата нагоре към преддверието.

Корнелия не беше лека, а виконт Бонъм, макар да беше висок, изглеждаше по-скоро слаб и гъвкав, отколкото мускулест; въпреки това краката й едва докосваха стъпалата. Стъпи истински едва на паркета в преддверието и осъзна, че е леко задъхана въпреки минималните усилия, които я бяха довели дотук.

— Такава галантност, милорд — измърмори тя.

— Какво друго очаквахте, госпожо?

— От мъж, който прави пикантни предложения на слабо позната жена — всичко, смея да кажа — отговори тя.

Отговорът на Хари умря на устните му, когато лейди Фарнъм се появи на завоя на стълбището.

— Нел, ти ли си? О, такъв хаос е тук. О, лорд Бонъм, каква изненада. — Аурелия се съвзе и слезе по стъпалата с усмивка на уста, протегнала ръка за приветствие. — Страхувам се, че не сме подготвени за посетители. На улицата ли се срещнахте с лейди Дагнъм?

— Не точно, лейди Фарнъм. — Взе ръката й и я вдигна към устните си. — Лейди Дагнъм претърпя инцидент и се озова на прага ми.

Стрелна дяволита усмивка към Корнелия.

— О, какво е станало, Нел? — Аурелия загрижено прелетя последните няколко стъпала. — Нарани ли се?

— Не, не съм — увери я зълва й. — Токът ми се счупи, когато кучетата се хвърлиха към един кон, и се спънах в някакво паве. Лорд Бонъм беше така любезен да ме докара у дома.

Аурелия я изгледа озадачено. Какво, за бога, е закарало Нел на Маунт Стрийт, пред прага на нейното възмездие?

— Много мило от ваша страна, милорд — промърмори тя. — Няма ли да влезете в приемната? Най-малкото, което можем да направим, е да ви предложим чаша шери или мадейра.

Обърна се подканващо към вратата.

— Пакостник — изсъска Корнелия към Хари.

Той й се усмихна мило.

— Устата ми е запечатана.

И последва Аурелия в приемната.

Корнелия се поколеба. Той нямаше да каже на приятелките й какво се беше случило помежду им. Може да беше намекнал, че е готов на някоя пакост, но тя знаеше, че в действителност няма да постъпи така. Корнелия нямаше представа защо й се струва, че у него има някакво чувство за чест… но го имаше. Изглежда, Хари Бонъм беше мъж, когото трябва да опознаваш с инстинкт, а не чрез умозаключения.

Тя вдигна рамене и тръгна предпазливо нагоре, за да намери обувки със здрави токове.

Когато слезе отново долу, виконт Бонъм се сбогуваше с Аурелия и Ливия. Той се усмихна на Корнелия и тази усмивка не беше светска. Беше усмивка, пълна с разбиране и обещание.

Корнелия се опита да не обръща внимание и на едното, и на другото. Изрече с лекота:

— О, тръгвате ли си, милорд?

— Да, за съжаление, госпожо. Но е студено и не мога да оставя конете за повече време.

Поклони се над протегнатата й ръка.

— Не, разбира се, че не можете. Трябва да ви благодаря за помощта. И такова любезно предложение.

Усмивката й, хладна и учтива, сама по себе си беше предизвикателство.

— О, не е любезно, госпожо, ни най-малко. Облагодетелства и двама ни — отвърна той.

Погледът му се плъзна по тялото й и тя усети как кожата й настръхва.

Благоразумно се дръпна от ръба.

— Нека ви изпратя, сър.

Тръгна към отворената врата.

Хари я последва, слагайки ръкавиците си. Хвърли поглед към суетнята в преддверието. Лестър сгъваше подвижната стълба и очите им се срещнаха за миг. Въпросът в погледа на виконта получи отговор с почти незабележимо отрицателно поклащане на глава. До момента нямаха късмет.

Вече беше време Хари сериозно да се захване за работа. Излезе навън и отново се обърна към Корнелия.

— Кажете ми, Нел, вие всичките сериозно ли мислите да се появите в обществото?

В гласа му нямаше подигравка, нищо сардонично не личеше в тона му, дори никаква страст.

Корнелия прие въпроса еднозначно.

— Да, Лив трябва да си намери съпруг. Ние с Ели сме й компаньонки.

Той се засмя тихо.

— Компаньонки, да. Не знам за лейди Фарнъм, но подозирам, госпожо, че ще се окажете неадекватна компаньонка.

— Значи грешите, сър — заяви тя самоуверено. — Каквото и впечатление да съм ви направила тази сутрин, то не означава нищо. Може да съм се поддала на леко изкушение, но съм повече от способна да устоя на всяко изпитание. — Кимна късо и подчертано, сякаш за да наблегне на думите си. — Желая ви приятен ден, лорд Бонъм.

Той поглади брадичка и я погледна сериозно.

— Мога да ви бъда от помощ, Нел. Заради приятелката ви, защо не приемете това, което ви предлагам добронамерено?

— Предлагате ми добронамерено?

Погледна го с подозрение.

— Заклевам се.

— Тогава какво предлагате?

Скръсти ръце, свивайки рамене, не можеше да разбере дали е студено наоколо й, или вътре в нея.

— И трите имате нужда от нов гардероб… или нещо подобно — изрече той решително. — Изглеждате…

— Старомодни — довърши тя вместо него. — Да, братовчед ми вече ми го каза с отчайваща липса на деликатност. И така, с какво друго бихте могли да ни бъдете от помощ, лорд Бонъм?

— Мога да ви доведа влиятелни гости — продължи той с мек тон. — Ако приемете съвета ми при кого да се обличате, когато бъдете готови, ще пратя покровителката на „Алмакс“ при вас.

Корнелия се замисли. Почти не се съмняваше, че виконтът ще направи това, което обещава, но в това, че се беше захванал да им помага с подобряването на гардероба, имаше нещо опасно интимно. Но пък, от друга страна, помисли тя, те бяха три. Нямаше нищо интимно в съветите на един мъж към три жени по въпросите на модата.

— И защо ще бъдете толкова щедър с времето си, сър?

Той погледна към нея.

— Оставям това на въображението ви, Нел. — Слезе при чакащия го екипаж и се обърна, докосвайки шапката си. — Приемате ли предложението ми?

Всичко й крещеше да каже „не“. Но вместо това Корнелия каза „благодаря“.

— Едно условие.

Беше стъпил с единия крак на стъпалото.

— Така си и помислих.

— Името ми е Хари. — Скочи леко в двуколката и пое юздите от Ерик. — Използвайте го.

Тя не остана да го наблюдава как изчезва зад ъгъла на площада, а се върна вътре с безумно препускащи мисли, които обаче не можеха да съперничат с хаоса в чувствата й.

Хари пое по пътя за Ричмънд. Имаше нужда от пространство и уединение, които Хайд Парк не можеше да му даде. Възможно беше да срещне познати в Ричмънд, но беше много по-малко вероятно, отколкото в града, а имаше нужда да си прочисти главата. Беше сметнал, че е подел лек флирт, който може да му даде мъничко лично удовлетворение. Тази жена беше прекалено приземена, твърде уверена и му се беше дощяло да примеси малко отмъщение в тази работа. Искаше му се да разбие увереността й. Да я принуди да признае собствената си чувственост. Може би беше успял, но със сигурност се беше оплел в собствената си мрежа.

[1] Произведен в Обюсон, реномирано килимарско средище във Франция. — Б.пр. ↑

11

Найджъл Дагнъм вдигна глава от ръцете си и за стотен път се вгледа в купчината листове на масичката пред него. Колоната цифри на най-горния лист си оставаше една и съща. Взе едно перо и дръпна свещника по-близо, събра още веднъж сумите, но този път нямаше никаква надежда. Както си знаеше, сборът не помръдна с нито един фартинг.

Десет хиляди гвинеи. Как, по дяволите, беше успял да загуби такава сума? Такава чудовищна сума. Колкото годишните доходи от имението на баща му.

Хвърли перото и посегна към бутилката с бренди, сипвайки си щедра доза в тумбестата чаша до лакътя си, после започна да рови сред листовете, отделяйки сметките от кредиторите. Купчината полици остана пред него. С цялото злощастно отчаяние на пословичния удавник, посягащ към сламка, се опита още веднъж да събере сметките от кредиторите по такъв начин, че да се получи поне половината от ужасната сума. Но колкото и да се опитваше, не можа да помръдне цифрата от хиляда и петстотин гвинеи.

Осем хилят и петстотин гвинеи бяха дългове на честта.

И трябваше да се платят. Изцяло и незабавно.

Изстена и отново отпусна глава в ръцете си. Пренебрегнеше ли подобни дългове, това щеше да му навлече непоносим позор, не само на него, но и на цялото му семейство. Щеше да бъде принуден да се откаже от клубовете си и да се завлече обратно в Рингууд. Оксфорд никога нямаше да го приеме отново. Щяха да отбягват баща му при редките му отивания в Лондон, дори репутацията на граф Маркби щеше да бъде опетнена от разорението на племенника му.

Настоятелно почукване на вратата накара главата му да се вдигне рязко.

— Найджъл, тук ли си?

Найджъл изруга под нос и смете полиците в чекмеджето на масичката. Гласът на сина на домакина му звучеше по-скоро уморено, но той все пак имаше остро око и дяволски бърз ум.

— Влизай, Мак — викна Найджъл, ставайки, докато вратата се отваряше.

Обърна се с гръб към масичката и кимна на посетителя.

Макензи граф Гарстън, най-големият син на маркиз Колтрейн, стоеше, олюлявайки се, на прага с бутилка кларет в ръка.

— Господи, Дагнъм, къде се криеш? — запита той пресипнало. — Търсих те из целия град, никой не те е виждал дни наред. — Влезе, затваряйки вратата с ритник. — Кларет?

Вдигна подканващо бутилката.

— Не, благодаря, Мак. — Найджъл махна към бутилката с бренди, мъчейки се да изглежда също толкова безгрижен като госта си. — Малко съм се разкиснал, страхувам се. Мислех, че като постоя тук, ще ми мине.

Макензи го изгледа с присвити очи под мътната светлина на свещта.

— Не изглеждаш добре — каза, тръшвайки се на един стол до масата. Опитното му око улови и идентифицира купчинката листа. — Какво е това? Проклетите кредитори, нали? Не им обръщай внимание, и аз така правя.

— Искаш ли утре да идем до Нюмаркет? Една кобила ще се пусне в четири часа. Уедърбел, така се казва. Наистина страшен кон, тича за сто срещу едно. Каза ми го един приятел, който го знае от свой приятел, който пък познава жокея. Абсолютно сигурно. Залагам петстотин гвинеи.

Вдигна бутилката към устата си и отметна глава, а гърлото му заработи, докато рубинената течност се стичаше в него.

Опитът на Найджъл да се разсмее непринудено прозвуча кухо дори в неговите уши.

— Не съм се подготвил, Мак — каза той. — Трябва да моля управителя за аванса за следващото тримесечие.

Графът се вгледа в него.

— Наистина не изглеждаш много добре — забеляза той. — На мъртвец ми приличаш приятелю, ако не възразяваш.

— Няма нищо — каза Найджъл, мислейки за петстотин гвинеи при сто срещу едно. Петдесет хиляди гвинеи. Петдесет хиляди гвинеи.

— Срамота е да изпуснем сигурен съвет — каза Макензи, като отпи още веднъж от бутилката. — Бих ти услужил за залога, но се боя, че и аз това тримесечие нямам много пари. Имаш ли какво да заложиш?

Огледа добре подредената спалня, сякаш очаквайки да види куп златни кутийки за емфие и диамантени пръстени някъде в сенките.

Найджъл поклати отрицателно глава. Нищо от притежанията му нямаше да му донесе петстотин гвинеи от заложната къща, още по-малко пък осем хиляди и петстотин.

— Значи няма — констатира графът и се изправи. — Хейвънт и Грийн утре сутрин ще ти заемат с готовност, а щом получиш парите, ще им върнеш заема веднага. Дори няма да ти пишат лихва. — Потупа носа си отстрани и се опита да намигне. — Говори с умен човек, приятелю. Няма как да сбъркаш. — Отправи се на криволици към вратата. — Ще тръгнем утре около обяд.

Найджъл се сви отново на масата и се втренчи в затворената врата. Посегна към чашата с бренди и я пресуши. Петстотин гвинеи беше нищожна сума. Хейвънт и Грийн бяха почтени лихвари. Той познаваше стотици хора, които бяха прибягвали до тях в крайни ситуации. И когато заемът е краткосрочен, само за няколко дни, Мак беше прав, лихвата щеше да бъде нищожна. Той беше пълнолетен, имаше законно право да взема пари назаем. А с петдесет хиляди гвинеи в джоба щеше да се присмива на затрудненията си.

Нямаше друг начин. За миг се запита дали Корнелия или някоя от другите две жени биха му дали назаем петстотин гвинеи, но отпъди тази мисъл. Те нямаха възможност да отделят никакви пари, а дори да имаха, беше сигурен, че нито Нел, нито Ели биха поощрили залагането на конни състезания. Лив може би, но не можеше да се принуди да иска от нея. А тя така и така щеше да каже на другите и те щяха да я спрат.

Но можеше да ги заеме законно, като сделка, а по това време утре всичките му проблеми щяха да бъдат разрешени, досадните полици щяха да бъдат платени и той щеше да бъде свободен като птица. И в бъдеще ужасно много щеше да внимава как играе, реши той във внезапен прилив на самоувереност. Беше си научил урока. Само глупаците повтарят грешките си.

Ободрен, Найджъл тръгна да търси вечеря и развлечение. Намери и двете в „Черния петел“ на Джърмин Стрийт и се върна в къщата на Колтрейн на Парк Стрийт точно преди разсъмване, замаян и осъзнаващ леко, неудобно смущение под оптимизма си. Стовари се на леглото и беше събуден малко преди десет часа от семейния слуга, който беше натоварен да го обслужва.

— Негово благородие каза, че ще излизате с него на обяд, сър — каза мъжът, оставяйки поднос с кафе на тоалетната масичка. — Ще облечете костюм за езда, така разбрах от негово благородие.

Защо ще излиза? Найджъл притисна ръце към слепоочията си, където гръмотевичният бог Тор явно беше намерил убежище заедно с два чука. О, Нюмаркет. Сега си спомни, а с припомнянето дойде и унизителното напомняне защо ще ходи на надбягванията и какво ще прави преди това.

Защо Мак беше определил, че трябва да се облича за езда? Дали хората отиват при лихвар с такива всекидневни дрехи? Няма ли да изглежда много по-възрастен и по-скоро градски жител с жилетката на изумрудени и сребристи райета и нарцисовожълтия жакет? Дрехи, които му струваха, припомни си с потръпване, почти двеста гвинеи у Стълц. Сметката лежеше на купчинката на масата.

От тези скръбни размисли го спаси вихреното нахлуване на Макензи, завидно свеж след собствената си разгулна нощ.

— А, вече си станал, приятелю. Хубаво, имаш да ходиш на едно място, нали помниш.

Той се ухили.

— Господи, Мак, как го правиш? — измърмори Найджъл. — Беше пиян като талпа последния път, като те видях, и щеше да ходиш в публичния дом при онова момиче. Божичко, какъв задник има — добави замислено. — Великолепен.

— И не е само обещание — каза приятелят му с похотлива усмивка. — Движи се като.

— О, стига — изстена Найджъл. — Още не съм пил кафе.

— Добре, ставай и да тръгваме. Имаш да се отбиеш в Холбърн, преди да отидем в града. Днес ще ти осигуря богатството, приятелю. — Макензи наля кафе. — Да, Брайън, приготви костюма за езда на господин Дагнъм. — Кимна одобрително към лакея, който четкаше яката на жакета за езда на Найджъл. — Точно каквото трябва за тези малки срещи.

— Мислех жилетката в изумрудено и сребристо — възрази Найджъл. — Повече градски шик.

— В никакъв случай, старче. — Макензи енергично тръсна глава. — Костюмът за езда е много по-делови, освен това нямаш време да се преобличаш, когато се върнеш. Не забравяй, тръгваме на обяд, ако искаме да стигнем за състезанието.

Изхвръкна, оставяйки Найджъл да се измъкне от леглото.

Найджъл успя да изпие чаша кафе, но се отказа от закуската; стомахът му не беше готов за бъркани яйца и филе.

Понеже нямаше собствен кон в града, му се налагаше да наема от конюшня, когато излизаше на езда. Макензи му беше открил сметка в една конюшня в Хайд Парк, бодро нехаейки за разходите. Сега сметката на Найджъл беше сериозно натоварена и сърцето му се сви, когато собственикът на конюшнята изплува от канцеларията си, докато той стоеше и чакаше да оседлаят коня му.

— А, господин Дагнъм — каза господин Шелби, тръгвайки към него. — Излизаме на езда днес, а?

— Не мога да си представя защо иначе да бъда днес тук, Шелби — изрече високомерно Найджъл.

Смирението нямаше да го доведе доникъде, но арогантността можеше.

— Точно така, сър.

Шелби беше нисък, набит мъж, който едва стигаше до рамото на Найджъл, но имаше рамене и гръден кош на борец. И изглеждаше неподатлив на сплашване. Наистина, Найджъл знаеше, че Шелби се занимава всеки ден с обеднели буйни младоци и самонадеяното им чувство за правота и не му е трудно да ги праща да си гледат работата, подобаващо смъмрени.

— Има една малка работа с вашата сметка, господин Дагнъм — каза той, пуфтейки с нездравословната си лула от царевичен кочан, докато измамно мекият му поглед се спираше върху младия мъж. — Кога мислите да я уредите?

— За бога, човече, да не поставяте под въпрос кредита ми? — избухна Найджъл. — Ще се преместя другаде, предупреждавам ви.

— Е, това си е ваша работа — отвърна дружелюбно Шелби. — Но все пак бих искал да знам кога да очаквам плащането за последните две седмици.

— Утре — каза Найджъл. Един коняр извеждаше коня му от конюшнята. — Ще ви платя утре и проклето да е безсрамието ви, Шелби. — Метна се на коня. — И позволете да ви кажа, че ако не подобрите маниерите си, добри ми човече, ще ме загубите като клиент.

Обърна коня към портата, водеща към парка, и смушка животното, което се понесе в лек галоп.

— И кога ли преди съм чувал това, момченце? — измърмори си под нос Шелби, подръпвайки от лулата.

Поклати глава и се върна в канцеларията си.

Найджъл, търсейки облекчение в гнева, препускаше бързо през гъмжащите от хора улици, докато не стигна Холбърн. Широката оживена улица вървеше от Сейнт Пол към Чансъри Лейн и по принцип беше територия на всякакви банкери и финансисти, и уважавани, и недотам. Спря пред канцеларията на Хейвънт и Грийн. Нищо във вида на сградата не подсказваше, че тези хора отпускат на отчаяни индивиди заеми с гибелно високи лихви. Беше спретната, с добре почистени стъпала и добре измити прозорци. На табелката до вратата пишеше само „Господа Хейвънт и Грийн, брокери“.

Един изпоцапан хлапак дотича още щом Найджъл скочи от коня. Момчето пое юздите, без да чака подкана.

— Ще го разходя, милорд — каза, подръпвайки перчема си. — Студено е, не бива да стои на място.

Дълъг черен железен коневръз се точеше покрай паважа пред сградите. Найджъл прецени, че да плати на някакво хлапе, за да му държи коня, е излишен разход в сегашните обстоятелства и особено предвид целта на сегашното му посещение. Отпрати рязко момчето. Без да обръща внимание на смотолевените му възражения, сам върза коня си. После изправи рамене и се приближи към блестящата черна врата, която беше отворена почти веднага от облечен в черно джентълмен, който с поклон го покани вътре.

Найджъл излезе след половин час, безкрайно озадачен, но триумфиращ. Господата Хейвънт и Гриин или техните представители, не знаеше със сигурност, го бяха изслушали в съчувствено мълчание, прекъсвано само от разбиращи кимвания. Бяха му дали документи, които да подпише, доста много, както му се стори, за петстотин гвинеи, но гвинеите бяха наброени на бюрото пред него и сега бяха на сигурно място във вътрешния му джоб. Беше толкова лесно. Снощи беше отчаян, а тази сутрин беше пълен с оптимизъм. Имаше пари в джоба, слънцето грееше и му предстоеше забавен ден на надбягвания в приятелска компания.

Качи се на коня си и го обърна към Мейфеър.

Виконт Бонъм стоеше на вратата на малък магазин отсреща на улицата. Привидно това беше ателие на печатари и гравьори, но зад предното помещение имаше още една стаичка, работно помещение, където стояха онези инструменти, необходими на Хари, които му беше удобно да държи извън дома си — фенери и тигели, сложни приспособления, които използваше, за да топи и надписва злато и сребро в носещи кодове бойни оръжия.

Загледа как Найджъл Дагнъм отвързва коня си пред канцеларията на господата Хейвънт и Грийн и се отдалечава. Значи младият глупак е потърсил помощта на лихварите. Нямаше да бъде първият и със сигурност нямаше да бъде и последният. Тази информация би могла да се окаже полезна по някое време. Хари още не знаеше как точно, но се движеше в света на мръсните тайни и познаваше стойността им.

Погледът му внезапно се изостри, когато забеляза една мъжка фигура от другата страна на улицата да излиза от сенчестото устие на една тясна алея и да се стопява сред тълпата. Последва го почти веднага още един мъж и двамата бързо тръгнаха след Найджъл Дагнъм, който се движеше само малко по-бързо от пешеходец и ускори хода си едва когато стигна пресечката с Чансъри Лейн. В мрачните околности на съда нямаше да има толкова оживено движение.

Очите на Хари последваха двамата мъже, докато се провираха през тълпата. Знаеше какви са. Беше прекарал много време в избягване на такива мъже. Наблюдатели, преследвачи, шпиони — разпознаваше ги по начина им на движение. На него му се струваше, че излъчват специфична, отличителна аура. И така, кои беше наредил да наблюдават Найджъл Дагнъм и защо?

Това беше смущаващ въпрос и отговорът никак не му хареса. Обърна се отново към работилничката си, към мангала на дървени въглища, към бургиите и наковалнята. Прибра в едно ъгълче на ума си проблема с Найджъл Дагнъм, за да стои там, докато не бъдеше готов да го изследва още веднъж. За момента имаше нужда от цялата си концентрация за работата върху кутийката за емфие с двойно дъно. Заместителят на изгубения напръстник. Трябваше до утре сутрин да бъде готова за куриера.

— И така, Жан, нашият млад приятел е паднал в ръцете на лихварите.

Суховатият мъж зад бюрото във високата къща на Грейс Ин Роуд полека обърна глава към посетителя си, светлината на свещта хвърляше сянката на острия му нос, огромна и издължена, върху стената зад него.

— Oui, милорд — кимна Жан, сключил ръце зад гърба си, с очи, потънали дълбоко в изсеченото лице и напрегнато вперени в началника му. — Вчера се опита да намали загубите си с конни надбягвания.

— Разбирам. И какъв беше късметът му, Жан?

Другият мъж вдигна рамене, разпервайки широко ръце.

Изрече само една дума:

— Уви.

Слаба усмивка трепна на аскетичните устни на милорда.

— Разбирам — повтори той. — Значи, зряла праскова, готова да капне?

— Почти, милорд. Още малко натиск може би.

Съскането на влажните въглища в камината беше единственият звук в мрачната стая, докато домакинът се взираше през зацапаните стъкла на многофасетния прозорец. Силен дъжд шибаше по стъклата.

— Значи най-добре е да го приложим, Жан — изрече той накрая. — Времето изтича. Трябва да блокираме или поне да разтревожим британската мрежа във франция, преди Наполеон и царят да се срещнат. Не бива нито дума от договора да стигне до враговете ни, докато не бъде подписан.

— Ясно, милорд. — Жан се поклони и се обърна, за да излезе, но се поколеба.

Беше рисковано да пита началника си за информация, която не се съобщаваше свободно, но понякога, ако господарят беше в добро настроение или каквото минаваше за добро при него, би отговорил на въпроса.

— Значи е сигурно, милорд, че императорът ще преговаря с Александър?

— След Ейлау е само въпрос на време.

Жан изчака една секунда, после разбра, че е получил всичките възможни сведения. В началото на февруари френската и руската армия се бяха сражавали при Ейлау до техническа победа на французите — на практика беше оттегляне с огромни загуби и при двете страни. В интерес на двете могъщи империи беше да прекратят враждебните действия и да обединят силите си срещу коалицията между Австрия, Англия и Прусия.

— Александър има нужда от един последен натиск. — Изненадващо милордът заговори отново точно когато Жан положи ръка върху дръжката на вратата. — Почти като при нашата узряла праскова. — Още една тънка усмивка проблесна на тънките устни. — Можеш да бъдеш сигурен, Жан, че Наполеон ще приложи натиска през пролетта. Още една победа над руснаците и договорът ще бъде подписан в началото на лятото.

— Да, милорд. Благодаря, милорд.

— И така, заеми се със задачата си, Жан. Искам този напръстник. Императорът иска този напръстник.

Жан наведе глава в нещо като поклон и побърза да излезе от стаята. Нямаше време за губене. Господарят не даваше втори шанс и Жан нямаше желание да срещне ножа на стълбището като нещастния Виктор.

12

Найджъл се чувстваше вцепенен. Вцепенен, с изключение на главата, която се пукаше от болка. Джин с вода, особено в количествата, които пиеше, си беше чиста отрова. Той легна на леглото и затвори очи в напразно усилие да заспи. Но всичко, за което можеше да мисли, беше моментът, когато Уедърбел се беше спънала само на една дължина от победния маркер. Пълният ужас на онова, пред което щеше да се изправи, изведнъж го удари със силата на изстрел от упор. Лихвата на Хейвънт и Грийн започваше от 30 процента, но това не му се беше сторило проблем, защото смяташе да изплати дълга за 24 часа, а с петдесет хиляди гвинеи лесно можеше да си позволи подобна сума. Но сега трябваше да се изправи пред факта, че след два дни лихвата нарастваше до 50 процента, а после растеше с всеки изминал месец. Дори да можеше да събере някак лихвата, нямаше да може да изплати главницата.

Стана от леглото и се приближи към прозореца, взирайки се надолу към улицата. Беше мрачна сутрин. Нощният дъжд беше спрял, но от дърветата капеше вода, а небето още беше схлупено и оловно. Виждаха се неколцина пешеходци, предпазлива движещи се по осеяния с локви паваж.

Главата му щеше да се пръсне, стените като че ли заплашваха да го смажат. Имаше нужда да излезе, да отиде някъде, където да се успокои.

След половин час почука на вратата на къщата на Ливия на Кавендиш Скуеър. Студен, влажен вятър духаше в градината и той се сви по-дълбоко в палтото си. Вратата се отвори полека и Маркъм се втренчи в него.

— Да?

— Аз съм, стар глупак такъв — каза Найджъл, никак не му беше до игричките на слугата. — Почитаемият Найджъл Дагнъм, братовчед на лейди Дагнъм. Дамите у дома ли са?

Маркъм не помръдна.

— Сам ще съобщя, че съм дошъл. — Найджъл го бутна настрана, отваряйки вратата, и влезе в преддверието. — В приемната ли са?

— Май е най-добре сам да видите — отговори Маркъм, затваряйки решително вратата. — Имам си работа за вършене.

Отправи се с мърморене към кухнята, оставяйки посетителя да кипи от гняв в преддверието.

Колкото и да беше ядосан, Найджъл веднага видя подобренията, направени след последното му посещение. Подушваше прясна боя, сушена лавандула и пчелен восък.

Полилеят беше целият в свещи и хвърляше ярка светлина в преддверието. За първи път той забеляза мебелите из апартамента. Сториха му се прекрасни сега, вече излъскани и блестящи под златистата светлина, а под краката си видя доста хубав килим, за който можеше да се закълне, че не е бил там преди.

Любопитно надникна в салона и примигва учудено. Благородна стая, сега вече без никакво съмнение, след като бяха махнали калъфите от мебелите. Те самите не бяха от най-модерните, но показваха известно достойнство въпреки протърканите места. Завесите и килимът бяха поизносени, но не така, че да говорят за бедност. По-скоро подсказваха липса на интерес към очебийните признаци за богатство. Нямаше никого, но в камината пламтеше огън, а лампите светеха и това правеше помещението топло и уютно.

Обстановката със сигурност отразяваше темперамента на сегашните обитатели, помисли той, чувствайки се успокоен въпреки ужасното си положение. Продължи към приемната и след кратко почукване отвори вратата.

Трите жени бяха там, седнали край масата и свели глави над купчина списания, докато трите деца играеха пред огъня. Тристан и Изолда се хвърлиха в краката на посетителя с трескаво джафкане.

Пронизителният звук накара Найджъл да направи гримаса.

— Тихо, тихо.

Опита се да ги избута с крак, но те пак се хвърлиха върху него.

— Господи, Найджъл, изглеждаш ужасно — каза Корнелия, ставайки от стола си. — Зле ли ти е, миличък?

— Не — отвърна той. — Но главата ме боли. Не можеш ли да накараш тези животинки да престанат с тоя ужасен шум?

— Не е лесно — каза тя и се наведе, за да ги вземе. — Стиви, скъпи, ще отидеш ли в кухнята да помолиш Маркъм да дойде и да отведе кучетата?

— Добре — отвърна охотно детето. — Ще дойдеш ли, Франи?

Изтичаха навън със смях, затръшвайки вратата, което накара Найджъл отново да трепне. Сюзън тръгна след тях, но затворената врата я спря. Тя се тръшна на пода и отвори уста, за да протестира.

Найджъл започна да съжалява за импулсивното си решение да посети семейния пристан. Корнелия държеше кучетата, които още изджавкваха от време на време, зяпайки го изпод абсурдно дългите косми, които според него им пречеха да виждат. Протестите на Сюзън ставаха все по-гласовити и той, отчаян, се обърна и й отвори вратата. Тя излезе неуверено, с вече изсъхнали сълзи, и завика брат си.

— Не беше много умно, Найджъл — каза Корнелия, връчвайки му кучетата. — Тя е само на три години. Трябва човек все да я наблюдава.

И излезе след дъщеря си.

Найджъл погледна безпомощно товара си, който като по чудо беше престанал да джафка.

— Къде да ги сложа? — запита, преди да осъзнае, че Ливия и Аурелия се тресат в безгласен смях.

— Където и да е — съжали го Аурелия.

— Вече ще спрат да джафкат, след като те поздравиха. Седни. Нел е права, изглеждаш ужасно. Сигурен ли си, че не си болен?

— Не, не се тревожи, Ели. — Той пусна кучетата с облекчен вид. — Много съм си добре. Просто дойдох за малко спокойствие и тишина.

— Тук това е малко оптимистично очакване — каза Корнелия със смях, докато влизаше обратно в приемната, здраво прегърнала Сюзън. — Децата вече не понасят да стоят вътре, но не могат да излизат навън в такова време, а това важи и за кучетата. Единственият, който е доволен, че е вътре, е Писана. Свива се на килима пред огъня в стаята ми и не показва никакво желание да помръдне.

— Каква менажерия — измърмори Найджъл, докато сядаше на един стол. — Но Трябва да кажа, братовчедке, че сте направили чудеса тук за толкова малко време.

— Да, чудно е наистина какво могат да постигнат пет хиляди гвинеи и армия от помощници — изтъкна самодоволно Лив.

— Похарчили сте пет хиляди гвинеи?

Найджъл изправи рязко гръб. Тъкмо щеше да каже, че това е цяло състояние, когато си спомни, че е проиграл на комар почти два пъти по толкова. Отпусна се отново на стола си.

— Не, разбира се, че не — каза Лив. — Приблизително толкова, но достатъчно, за да направим обстановката външно приемлива, а сега се съсредоточаваме върху себе си.

Махна към списанията.

— Нали виждаш, модни списания. Ако сме умни, смятаме, че всяка ще може да се оправя с по една рокля за езда, една сутрешна, една следобедна и една за бал. Различни аксесоари, шалове, панделки, шарфчета, разни украшения. Трябва да направят роклите да изглеждат различно, а ние с Ели сме почти еднакви, затова смятаме, че можем да си заемаме роклите. Не и Нел, тя е по-висока, но можем да си разменяме шапките и наметките, и…

— Чакайте — извика ужасено Найджъл, вдигайки ръка. — Казвате ми, че ще влезете в обществото само с по една рокля за отделните случаи. Никой никога не облича една и съща рокля два пъти, Лив.

— Никой няма да разбере — изрече спокойно Аурелия. — Ние самите умеем да шием много добре, а имаме и шивачка на разположение, която е истински гений. Тя познава най-новата мода, знае всякакви трикове как да смесва и да съчетава нещата. Освен това, ще бъде само за един-два месеца, докато.

Замълча и погледна към Ливия с виновна гримаса.

— Докато какво?

— Докато си намеря съпруг — обяви Ливия. — Сега имам зестра, така да се каже. Няма да бъда прекалено претенциозна, не ми трябва граф или нещо подобно, но имам нужда от собствен дом. И искам деца — добави по-тихо.

Това признание накара Найджъл да се поизчерви.

— Е, сигурен съм, че това е много похвално, Лив, и се надявам да намериш точно това, което търсиш.

Бързо почукване на входната врата накара кучетата отново да се разлаят и да хукнат към вратата, напъхвайки носовете си в пролуката между нея и пода, докато задните им части се въртяха трескаво в очакване на някакво ново вълнение.

Вратата на приемната се отвори, за да пропусне Маркъм, който каза:

— Лорд Стиви каза, че сте ме викали, госпожо.

Зад него отново се чу чукчето на входната врата, този път по-настоятелно.

— Да, ако обичате. Маркъм, можете ли да отведете кучетата в кухнята? — каза разсеяно Корнелия. — И вижте кой… не, не се безпокойте, аз ще отида.

Грабна кучетата, стовари ги безцеремонно в ръцете на прислужника и побърза към преддверието, за да отговори на също толкова безцеремонното чукане на вратата.

Сега резетата бяха добре смазани и тя се улови да мисли, че трябва да благодари на новия работник, Лестър. Той като че ли беше открил тези дразнещи малки неудобства и ги беше отстранил, без някой да го моли. Вратата се отвори без скърцане и тя се оказа очи в очи с виконт Бонъм.

Нещо, на което не можеше да даде име, мина през нея със силата на светкавица и й трябваха няколко секунди, за да си възвърне гласа, а дори тогава той прозвуча малко странно за собствените й уши.

— Милорд, каква изненада, такава ужасна сутрин, че не очаквах някой да се осмели да излезе навън.

— Малко дъжд никога няма да ме възпре, Нел — каза той, влизайки бързо в преддверието, докато в същото време сваляше палтото си.

Тръсна бобровата си шапка, хвърли я на една скамейка стил „Джеймс I“, която стоеше до вратата, и остави палтото си до нея. Беше се научил да не очаква посрещане от иконом в това домакинство.

— И така, как се развличате в този противен ден? — запита той, като я изгледа внимателно.

Косата й се измъкваше от тежкия кок на тила и той почувства почти непреодолимия подтик да освободи и останалата част от нея. Три фуркета и щеше да има възможност да усети гъстата пищна маса в ръката си.

Тя му отправи един от прямите си погледи със стаен лек въпрос в нетрепващите сини очи. Той се усмихна и видя моменталния блясък, който я правеше да изглежда много по-млада, всъщност малко по-млада от действителната си възраст, неволно признание за скритото чувствено течение помежду им.

И тогава тя го овладя. Ответната, й усмивка беше усмивката на домакиня.

— С онези модни списания, които ни пратихте. Много сме ви благодарни за тях, сър. И за препоръчаната шивачка. Госпожица Клер е точно това, което ни е необходимо. — Обърна се, за да го поведе към приемната, продължавайки да му говори през рамо. — Питам се дали познавате други, които така да имат нужда да бдят над бюджета си.

— Значи ме смятате за обикновен безделник — забеляза той, докато в същото време посягаше да хване ръката й. — Нел, имахме уговорка, ако си спомняте.

Тя се обърна към него.

— Не възразявам да ви наричам „Хари“ насаме, Хари, но се съмнявам, че подобна неофициалност ще бъде уместна пред хора. Ние с приятелките ми възнамеряваме да влезем в обществото с репутация, неопетнена и от най-малката възможност за клюки по наш адрес.

Той се огледа с изражение на преувеличен интерес.

— Преддверието като че ли е безлюдно.

— За момента — съгласи се тя. — Но приятелките ми не знаят за това… споразумение, както решихте да го наречете, и бих искала това да си остане така. В тази къща, ако обичате, нека възприемем официални обръщения.

Той усети скритата тревога в думите й и още веднъж осъзна, че трябва да отстъпи. По-късно щеше да разбере какво го е предизвикало, но за момента дискретността беше за предпочитане.

— Разбира се, госпожо. Разполагайте с мене както ви е угодно.

Устните й трепнаха от ироничния резец в гласа му, но тя се усмихна, приемайки го, и поведе виконта към приемната.

— А, Дагнъм, и вие сте имали същата мисъл, както виждам — изрече Хари с приятелско ръкостискане, поздравявайки Найджъл. — Огнище и дом, приятна почивка от масите за игра, а?

Вгледа се в изражението на младия мъж, докато той отвръщаше на ръкостискането му. Бледа усмивка приветства шегата, а тенът на младежа беше по-скоро като суроватка, отколкото като сметана. Хари си спомни двамата мъже, които беше видял да подрязват плета отсреща в градината на площада. Сега бяха други, но със сигурност не бяха градинари. Можеше да заблудят случаен минувач, но не и виконт Бонъм. Беше ги подушил така сигурно, както и онези двамата в Холбърн. Някой проявяваше много нездрав интерес към Найджъл Дагнъм.

— Да, наистина, Бонъм. — Найджъл се усмихна слабо и докосна слепоочията си. — Прекалих снощи, главата ми ще се пръсне.

— Едно сурово яйце, разбито в мляко — изрече авторитетно Ливия. — Знам го от главния коняр на татко. Кълне се в това.

Найджъл трепна.

— Ще ти повярвам, Лив.

— Какво мога да ви предложа, лорд Бонъм? — Аурелия се беше приближила към бюфета. — Мога да поръчам чай — каза с леко съмнение, — но тук имаме превъзходно бургундско. Лейди Дагнъм казва, че е от първокласна реколта.

— Тогава ще ми бъде много приятно да опитам една чаша, благодаря ви.

Хари се настани на един стол до бюрото. Не се виждаха никакви образци от почерка на Нел. Но очите му се спряха върху кутията за ръкоделие на кръглата масичка до прозореца. Погледна към нея. Тя седеше на дивана със Сюзън в скута. Детето се облягаше на рамото на майка си с леко разтворени устни и натежали клепачи, вече унасяйки се в сън. На лицето на Корнелия се четеше някакво дистанциране и той се запита къде е тя, какво вижда. Това го накара да се почувства изключен и го смрази, без да разбира защо. Нямаше право да изпитва такива чувства.

Аурелия му подаде чаша вино.

— Искахме да ви благодарим за помощта, сър — каза тя, махвайки към списанията. — Много са ни полезни, а госпожица Клер е толкова умела.

— Да, така ми каза и лейди Дагнъм — намеси се той.

— Икономката ми знае много за тези неща, има много приятелки и познати с голямо желание да работят. Радвам се, че съм ви бил полезен, лейди Фарнъм. — Той отпи от виното си.

— Имате ли дата, на която смятате, че ще бъдете готови да приемате посетители?

— Когато и да било от утре, сър — каза Корнелия, връщайки вниманието си към стаята. — Визитките ни са готови. Тъй като двете с Ели… лейди Фарнъм, бяхме представени в двора, мислим, че ще можем да направим някои посещения, а после, зависи кой ще върне посещенията, ще пратим покани за малко соаре.

Тя го погледна, свивайки вежди, и се опита да прецени реакцията му.

— Това изглежда ли ви разумен подход, милорд?

— Във висша степен — отвърна той, кръстосвайки обутите си в ботуши крака. — Права сте, това бургундско е превъзходно. Ще се опитам да накарам лейди Сефтън да ви посети. Тя е най-достъпната от покровителките в „Алмак“, с които може да се разговаря, а щом получите нейните гаранции, ще можете да прекарвате в обществения водовъртеж колкото време искате.

Тонът му издаваше собствената му липса на интерес към този водовъртеж.

— Разбирам, че имате малко време за този социален танц — забеляза Корнелия, лениво навивайки на пръста си една къдрица от косата на детето си.

Той вдигна рамене.

— Всеки си има своите развлечения. — Погледът му се отклони към Найджъл, който почти не беше допринесъл за разговора. — Не е ли така, Дагнъм?

Найджъл трепна.

— Да… да, разбира се, виконте. Несъмнено… несъмнено.

Хари беше сигурен, че младежът не е чул и една дума от изречените в последните петнадесет-двадесет минути. Нещата вероятно отиваха от зле към по-зле, както ставаше обикновено. Можеше да залъже кредиторите, да ги накара да се задоволят с малка част като предплата, но ако не можеше да плати някакви дългове от хазарт, значи беше в сериозно затруднение.

Заради това затруднение ли беше привлякъл опасното внимание на онези мъже, които го следяха? Ако търсеха напръстника, значи беше възможно да гледат на Найджъл Дагнъм като на възможен инструмент, който да им помогне да се доберат до него. Уязвим, неопитен младеж в отчаяно положение, което можеше да бъде експлоатирано. Може би щеше да бъде готов за някакъв вид убеждаване. Не бяха намислили нищо добро, това поне беше сигурно.

И за негова тревога бяха прекалено близо до тези жени и децата им.

Очите му пак се отклониха към кръглата масичка. Кутията за ръкоделие беше затворена. Той стана полека и започна да се разхожда из стаята. Погледна през замазаните от дъжда прозорци, напълни отново чашата си, ритна обратно в огъня една изпаднала цепеница. Всяка стъпка го отвеждаше съвсем непринудено към кутията за ръкоделие.

Вратата се отвори, когато нехайното му странстване го отведе точно до кръглата масичка. Стиви и Франи нахълтаха в приемната, пищейки възторжено.

— Мамо, наша Ейда ни показа как да разточваме тесто — изтърси задъхано Франи. — Виж ми цветето.

И поднесе почтително в дланта си някакво подобие на цвете от неопечено тесто.

— Наша Мейвис ми показа как да направя куче — изписка Стиви, енергично размахвайки творението си във въздуха. То се разпадна и той се вгледа озадачен в него, държейки останките в дланта си. — Счупи се.

— Защото не е опечено, скъпи — каза Корнелия, внимателно полагайки спящата Сюзън на дивана до себе си. — Когато се изпече, ще стане твърдо и няма да се счупи.

— Знаех си — каза Франи, докосвайки цветето с върха на пръстчето си. — Моето не е счупено.

Стиви видимо се готвеше за бой, но Хари, ветеран в такива свади, се задейства моментално. Седна на едно ниско канапе.

— Дай ми го, Стиви, и ще ти покажа нещо. — Протегна се и взе буцата тесто от горещата малка ръчичка. — Докато тестото е още меко, можеш да направиш войник — каза той.

— А още по-добре, рицар.

Пръстите му започнаха да оформят тестото.

Корнелия съсредоточено наблюдаваше как тези дълги, тънки пръсти ловко и изкусно омесват доста омърляното тесто, прищипват и оформят масата в съвършено разпознаваемата форма на средновековен рицар, въоръжен с меч, щит и шлем.

— Не ми харесва това цвете — викна Франи. — Направи ми рицар.

И бутна своето тесто в ръцете на Хари.

Той го взе и отправи бърза усмивка към детето.

— Наистина ли искаш рицар, Франи? Искаш ли кон или лебед?

— Искам каквото има Стиви — заяви твърдо Франи.

— Тогава трябва да го имаш.

Хвърли поглед към Корнелия, която се беше навела, за да погледне, и беше възнаграден с откровено оценяваща усмивка. Направи искания рицар и стана от канапето, всеки мускул в тялото му се стремеше към кутията за ръкоделие на кръглата масичка.

Трябваше да я отвори, да се убеди в това, което знаеше инстинктивно. Неговият напръстник беше там.

— Познавате децата, лорд Бонъм — каза Аурелия, когато Стиви и Франи хукнаха към кухнята, за да убедят близначките да изпекат техните рицари. — Сигурно сте близки с децата на сестра си.

Хари стреснато си спомни, че се предполагаше Анабел да го е оставила с пет племенничета, за които да се грижи.

— Имам няколко сестри, лейди Фарнъм — каза той, без да лъже.

— Голямото семейство трябва да е неоценима помощ за близките на покойната ви сестра — забеляза съчувствено Корнелия.

— Да — съгласи се той без особен ентусиазъм. Последиците от невинната му лъжа го караха да се чувства неудобно. — Каква красива кутия — отбеляза, приближавайки се към кръглата масичка. Прокара пръст по седефените инкрустации. — френска ли е?

— Не, италианска — каза Корнелия. — Беше на майка ми.

— Може ли?

Вдигна капака, без да чака позволение. Напръстникът лежеше акуратно в едно отделение до чилетата цветни копринени конци. Можеше да го вземе за секунда и край. Но Корнелия се беше приближила зад гърба му и сега стоеше до рамото му.

Пресегна се и взе кутията.

— Харесва ми цветният капак. Не са ли изящни тези цветове?

— Възхитителни са — съгласи се той.

Нямаше да успее сега да освободи своя напръстник, но потвърждението на присъствието му тук беше огромна стъпка напред.

Корнелия затвори кутията и я върна на масичката.

Хари се сбогува скоро след това. Мъжете, следящи Дагнъм, не се виждаха, но той знаеше, че са някъде там и чакат обекта си да излезе. Щяха ли да загубят интерес към Дагнъм, след като напръстникът попаднеше благополучно в английски ръце? Или младият мъж представляваше за тях много по-голям интерес? Нямаше да е първото нещастно създание, показало уязвимост, която вражески агенти биха могли да използват. Трябваше да каже на собствените си хора да наглеждат Найджъл. Но първо трябваше да се занимае с най-важното.

Върна се пеша в дома си, умът му бръмчеше от различни стратегии как да се добере до напръстника. Лестър имаше добра възможност да го вземе, защото май си беше извоювал позиции в домакинството. Трябваше да стане бързо. Особено заради зловещото присъствие на следящите Найджъл Дагнъм, които се навъртаха толкова близо.

Стигна до къщата си точно когато заваля отново.

— Непоносим ден, милорд — забеляза Ектър, докато вземаше връхната дреха на господаря си. — Ще вземете ли каретата тази вечер?

— Отивам ли някъде, Ектър? — запита изненадан Хари.

— Разбрах, че ще вечеряте с нейна светлост, сър.

Ектър приглади периферията на бобровата шапка на господаря си.

— О, божичко, забравих.

Хари направи раздразнена гримаса. Въпросната дама беше неговата пралеля, дошла на едно от редките си посещения в града. Беше grande dame от старата школа и не оставяше роднините си да забравят това. Покана от дукеса Грейсчърч не можеше да бъде пренебрегната безнаказано, макар че вечерта обещаваше да бъде скучна, когато не му се налагаше да се защитава от неочаквани нападения. Но възрастната жена беше застанала зад него, когато избухна скандалът, както и цялото му семейство, затова той смяташе, че й дължи присъствието си на даваната от нея вечеря, колкото и окаяно да бъдеше менюто и колкото и дразнещ да станеше разговорът.

— Да, по-добре да взема каретата — каза той, запътвайки се към стълбите. — Кога трябва да бъда там?

— Поканата на нейна светлост е за шест часа, милорд.

Хари кимна, старомодно ранният час не го изненадваше.

Пралеля му пазеше навиците си, вкоренени в нравите на един свят от преди двадесет години. Това поне обещаваше ранен край на мъчителната вечер.

— Лестър тук ли е?

— Мисля, че дойде преди около половин час, сър.

— Кажи му да се качи в кабинета ми.

Хари тръгна нагоре по стълбите.

— Ще кажа да докарат каретата в пет и половина, милорд — изрече Ектър след оттеглящия се гръб на господаря си.

Хари вдигна ръка, за да покаже, че е чул, и продължи към таванското си светилище, където в камината весело пращеше огън, а лампите светеха, прогонвайки мрака. Едно писмо с познат печат лежеше на бюрото. Той си наля чаша вино от гарафата на страничната масичка и застана с гръб към огъня, докато разчупваше печата с нокътя си. Намръщи се, четейки съдържанието на писмото.

Все още се мръщеше, когато живо почукване на вратата съобщи за идването на Лестър.

— Пратили сте за мене, милорд?

— Да, влез. Вино?

Хари махна към гарафата.

— Не, благодаря, милорд. Една бира ще ми е повече по вкуса — каза Лестър. Видя изражението на Хари. — Станало ли е нещо, сър?

— Трябва да отидеш в Портсмут днес следобед — каза Хари, потупвайки дланта си с писмото. — Което е ужасно неприятно, защото намерих напръстника.

Лестър подсвирна тихо.

— Взехте ли го, сър?

Погледът му се зарея из стаята, търсейки ценния предмет.

Хари поклати отрицателно глава.

— Не, още не съм, но го видях. В кутията за ръкоделие на лейди Дагнъм, както подозирах.

— Хубаво, значи е на сигурно място.

— Да, но не е толкова сигурно, колкото ще бъде при мене — каза мрачно Хари. — И безвъзвратно унищожен — добави. — Няма време за губене, Лестър. Трябва да го приберем, сега все едно че е вън на улицата.

Лестър кимна с разбиране.

— И аз трябва да отида в Портсмут — каза той. — Не може ли това пътуване да почака един-два дни?

Хари пак поклати отрицателно глава.

— Не, по заповед на министерството е. Чака се рибарска лодка от Хавър, ще дойде със сутрешния прилив. Носи съобщение от наш човек в Руан. Трябва веднага да се разшифрова.

— Ами човекът в Портсмут? Не може ли да посрещне лодката и да го донесе?

Хари въздъхна.

— Счупи си глезена, като скочи на кея от една лодка. Не може да язди.

— Аха — кимна Лестър. — Значи най-добре да тръгвам, сър. Почти сто мили са. Ще се върна утре вечер. Може тогава да взема напръстника.

— Не мога да чакам. Всяка пропусната минута е опасна.

— Хари отпи от виното си с разсеян поглед. — Смятам сам да го взема тази вечер и понеже липсата му ще се забележи, ще оставя друг вместо него. Не искам да се вдигне шум в къщата.

Намръщи се леко, дългите му пръсти заиграха със столчето на чашата.

— Случайно да знаеш къде лейди Дагнъм държи кутията си за ръкоделие?

— А, тази сутрин не беше в приемната на дамите, когато влязох да поправя една вратичка на бюфета. Допускам, че я взема вечер със себе си в спалнята.

Хари се обърна, за да се взре в огъня, мрачното изражение изчезна, развеселена усмивка заигра на устните му.

— Това със сигурност има смисъл — изрече той тихо. — Знаеш ли къде е спалнята на нейна светлост?

— Да, сър. Голяма е, в задната част на първия етаж, точно над библиотеката.

— Значи отзад. — изрече полека Хари. — Уединена?

Лестър кимна.

— Така мисля. Има една оградена градинка отзад.

— Нищо ли не гледа към задната страна на къщата?

Лестър се замисли.

— Почти нищо. Стената е доста висока, има няколко плодни дръвчета в градината, пречат да се гледа по права линия. Какво мислите, сър?

— Просто една идея… възможност, Лестър. Можеш ли да идеш в къщата на връщане от Портсмут, да намериш някакъв предлог да отидеш горе и да направиш нещо с прозореца на спалнята на лейди Дагнъм. Може би да разхлабиш резето?

Лестър кимна с разбиращ вид.

— Ще влезете през прозореца?

Хари вдигна рамене с видимо безгрижно изражение.

— Това е един начин. Ако държи кутията там нощем.

— Мислех, че сте приключили с взломовете, милорд — каза Лестър с тон на леко неодобрение.

— Тук не виждам никаква друга възможност — отвърна Хари с хладна усмивка.

— Както кажете, милорд.

Изражението на Лестър не разкриваше какво мисли.

13

Точно в шест часа Хари слезе от каретата си на Девъншир Плейс и мислено се приготви за предстоящата вечер, докато се изкачваше по стъпалата към предната врата на къщата. Обичаше старата дама, но я търпеше само в минимални дози.

Вратата се отвори, когато той стигна най-горното стъпало.

— Добър вечер, Трент — поздрави той възрастния мъж, който се покланяше пред него.

— Добър вечер, милорд. Удоволствие е да ви видя. — Икономът взе шапката на Хари и бастуна му със сребърна глава, и изчака, докато той откопчаваше ръкавиците си. — Нейна светлост е в синия салон, сър.

Хари вдигна вежди. Въпросната стая беше сравнително малка в сравнение с обичайните приемни в тази къща, която Хари в себе си сравняваше с мавзолей.

— Значи ще бъде интимна вечер?

— Другите гости са поканени за седем часа, милорд.

— Ох — отвърна малко мрачно Хари.

Пралеля му явно имаше намерение да го притисне за нещо и той се досещаше за какво.

— Ще донеса бутилка от мадейрата от деветдесет и трета година, ако това може да помогне — каза икономът със заговорническа усмивка.

Хари отвърна на усмивката.

— Няма да навреди, Трент. Благодаря.

Виното от деветдесет и трета година беше от особено добра реколта. Прачичо му, дук Грейсчърч, беше много добър познавач на вината допреди няколко години, когато подаграта най-накрая го беше накарала да намали пиенето. Въздържанието обаче не беше подобрило темперамента му и когато беше в най-лошата си форма, дукесата по принцип предпочиташе да дойде в града. Вероятно зад сегашното посещение се криеше нов пристъп.

Последва един лакей до ъгловия апартамент на горния етаж.

— Лорд Бонъм, ваша светлост — обяви лакеят, отваряйки вратата.

— А, ето те, Бонъм. Питах се какво ли те е задържало.

Дукесата вдигна лорнета и изгледа критично племенника си.

Хари погледна към часовника върху камината.

— Разбрах, че съм поканен, за шест часа, госпожо. Възможно ли е да съм сгрешил?

Прекоси салона, за да се поклони над ръката й.

— Откъде да знам какъв час съм казала — запита дамата, оставяйки лорнета да увисне на дългата си сребърна верижка. — Това е работа на Илайза.

Хари пусна ръката на пралеля си и се обърна, за да се поклони на другата жена в стаята — нейната компаньонка. Дребна, на средна възраст, подобна на кафява мишка, жената беше облечена в проста рокля от сив муселин, с бяло боне, вързано под брадичката. Тя стана от стола си и направи реверанс.

— Добър вечер, милорд.

Имаше приятно, макар и незапомнящо се лице и особено сладка усмивка.

— Госпожице Кокс, как сте? — запита той топло. — Надявам се, че сте добре.

— О, да… да, наистина, толкова любезно от ваша страна да запитате, милорд. Много, много мило, наистина.

— О, престани да бъбриш, Илайза — изкомандва работодателката й. — Сядай, Бонъм. Къде е Трент… Казах му да донесе… а, ето те, човече. Време беше. — Махна повелително към иконома с ветрилото си. — Какво си донесъл?

— Мадейра от деветдесет и трета година, ваша светлост — каза мъжът, оставяйки подноса на закрепената за стената масичка. — Ще желаете ли една чаша?

Вдигна гарафата.

Княгинята изсумтя.

— Би могло.

Трент наля виното и Хари занесе една чаша на пралеля си. После отнесе втора на госпожица Кокс.

— Бадемов ликьор, госпожице — каза, оставяйки чашата на кръглата масичка до нея.

— О, благодаря, милорд. Точно каквото харесвам. Толкова любезно от ваша страна да помните, толкова мило…

— Това ще ти изгори вътрешностите. Ужасно пресладено нещо — заяви дукесата, отпивайки от собствената си чаша.

— М-м, не е лошо… никак не е лошо. Грейсчърч винаги е преценявал добре за някои неща, най-малкото — добави тя.

— Макар че не различава кон от магаре.

Хари се въздържа от коментар. Седна на един варакосан стол срещу пралеля си и оценяващо отпи от виното си. Зачака.

Пралеля му отново вдигна лорнета си и го заразглежда.

— Нещо не е наред ли, госпожо? — запита той.

— Изглеждаш достатъчно добре — заключи тя. — Каквото и да казват за тебе, племеннико, винаги знаеш как да се обличаш.

Хари се задоволи с леко накланяне на глава. Като познаваше старомодните възгледи на пралеля си относно преобладаващата мода, беше облякъл за тази вечеря панталони до коленете, беше сложил снежнобяла жилетка и черен фрак. Облеклото на пралеля му, кринолин от лавандулова коприна, украсен с тъмнозелени кадифени волани, беше от съвсем друга ера, както и накъдрената й напудрена перука, допълнена с три щраусови пера и нещо, което приличаше на птица в клетка.

— Как е негова светлост? — запита той.

— О, оплаква се, както обикновено. Сам си е виновен, не иска и да чуе за пиявици. Изпи бутилка портвайн с Хамилтън завчера следобед и оттогава е на легло — обясни дукесата, потвърждавайки подозренията на Хари. — Но съм дошла в града, за да говоря с тебе. Кога ще си намериш нова съпруга, Бонъм?

Хари го беше предусетил.

— Нямам желание да направя това, госпожо.

Стана и отиде да напълни отново чашата си.

— Глупости, дължиш го на семейството си. Трябва ти наследник.

Хари се обърна, държейки гарафата.

— Имам двама братя, госпожо. Всеки от тях ще бъде съвършено способен да носи титлата и да се грижи за имотите. И двамата имат синове. Няма опасност името на семейството да изчезне.

Донесе гарафата при нея и напълни чашата й.

— Нямат капка мозък — заяви презрително старата дама. — Знаеш много добре, Бонъм.

— Не съм съгласен, госпожо. И Едмънд, и Робърт чудесно управляват имотите си, живота си и семействата си.

Лека хладна нотка се беше вмъкнала в гласа му, тонът му беше станал рязък. Върна се на мястото си и я погледна над ръба на чашата.

Дукесата се нацупи. Няма друг начин да се опише това, помисли той, сподавяйки едно изсмиване. Тя знаеше, че той никога не би търпял някой да критикува семейството му, и обикновено внимаваше какво му казва. Мадейрата вероятно беше развързала езика й.

— Е, възможно е — заяви тя, махвайки пренебрежително с ветрилото си. — Можеш да мислиш каквото си искаш. Но е време да си намериш съпруга. Станаха четири години, човече. Вече никой не обръща внимание на старите истории.

— С изключение на негова светлост.

Той отпи от виното си.

— О, този стар глупак. — Дукесата изсумтя презрително, щом стана дума за тъста на праплеменника й. — Дукът така и не успя да види това, което му беше под носа. Трябваше да знае, че дъщеря му.

— Простете, госпожо, но това е достатъчно — каза Хари тихо, но решително. — Не желая повече да говорим за това.

Тези думи я накара да замълчи за няколко минути. Илайза Кокс като че ли се сви на стола си и се зае усърдно с ръкоделието си. Хари седеше спокойно, с безизразно лице.

— Доведи на вечеря Примроуз Талънт — обяви изведнъж дукесата, сякаш предшестващият разговор изобщо не се беше състоял. — Безлично създание е, признавам, но не е глупава, а има и двадесет хиляди лири.

— Не мисля, че имам нужда да се женя за наследничка, госпожо — въздъхна Хари.

Дукесата отново изсумтя.

— Ако питаш мене, ти изобщо не знаеш какво ти е необходимо.

Хари реши, че не си струва да говори повече за това. Каза небрежно:

— Надявах се да убедя вас и лейди Сефтън да посетите едни мои познати, госпожо. Дойдоха наскоро в града. Мисля, че би могло да ви хареса да се запознаете с тях.

Погледът на дукесата се изостри.

— Какво те кара да мислиш така. Кои са те?

— Виконтеса Дагнъм, снаха й лейди Фарнъм и тяхна приятелка, лейди Ливия Лейси.

Пралеля му се намръщи.

— Лейси роднина ли е на лейди София?

— Така ми се струва — каза той. — Лейди Ливия е наследила къщата на лейди София на Кавендиш Скуеър.

— Хммм. — Дукесата кимна. — София беше забележителна жена навремето, по-възрастна от мене, разбира се. Движехме се в различни кръгове. — Замислено поглади брадичка.

— И така, как изглежда момичето?

Хари вдигна рамене.

— Всъщност не я познавам. Изглежда приятна.

— И какъв интерес имаш там? — запита тя, вперила очи в него.

— Нямам никакъв интерес, госпожо — обясни той търпеливо. — Случайно се запознах с дамите. Ще им бъде полезно някой да ги представи в обществото. Лейди Дагнъм и снаха й са вдовици.

Накратко обясни положението на двете жени.

Дукесата го изслуша внимателно и — по изключение — без да го прекъсва, а когато той свърши, каза само:

— Добре, предполагам, че можеш да ме придружиш до Кавендиш Скуеър. Ще им хвърля един поглед.

— Благодаря, госпожо.

Точно както беше очаквал. Любопитството й беше събудено. Ако имаше, макар и малка възможност племенникът и да показва интерес към някоя жена, която тя не познава, значи трябваше без никакво отлагане да се запознае със ситуацията. Но каквито и да бяха мотивите й, крайният резултат щеше да бъде същият. Корнелия и приятелките й щяха да бъдат представени пред обществото.

А сега пред него се простираше дълга и скучна вечер — докато не получеше възможност да се върне към истинската си работа за днес. При мисълта за тази работа кръвта му кипна развеселено. Няколко часа скука само щяха да изострят очакването.

Боговете благославят начинанието ми, помисли Хари, поглеждайки към черното небе, където не можеше да се съзре и намек за звездна или лунна светлина заради надвисналите облаци. Когато възседна стената, градината под него беше тъмна като гроб, само неясните, изкривени очертания на плодните дръвчета изпъкваха в мрака. Задната част на къщата стърчеше на фона на небето, в прозорците не се виждаше никаква светлина.

Той остана на място, докато не започна да различава формата на отделните прозорци, за да бъде сигурен, че е намерил този на Нел. Не биваше да попада в стаята на някой друг. Но не можеше да го сбърка благодарение на ясните указания на Лестър. Вторият отляво на първия етаж, точно над библиотеката на приземния етаж. А една здрава водосточна тръба беше много удобно разположена точно вдясно от него.

Хари се наведе напред, за да сграбчи клона на една ябълка, който дращеше по горната част на стената. Преметна се ловко и тупна безшумно на меката земя. Спря и се ослуша. Нито звук, нито дори изшумоляване на полско мишле в храсталаците. Спусна се приведен през малкото открито пространство и стигна до сянката на къщата, облечената му в тъмни дрехи фигура се сливаше с околния мрак.

Хвана водосточната тръба и я разклати. Наистина беше здраво закрепена за стената. Лестър, действайки като общ работник и майстор по всичко, беше направил някои поправки при посещението си днес следобед.

Хари се вгледа в прозореца на петнадесет стъпки над главата му. Не виждаше дали прозорецът е повдигнат над перваза, но Лестър го беше уверил, че е направил необходимото, така че той да пъхне пръсти отдолу и да го повдигне, за да може да влезе. Щедра доза масло в жлебовете гарантираше, че операцията ще мине без никакъв шум.

Вдигна ръка над главата си и опипа стената около водосточната тръба. В зидарията имаше достатъчно вдлъбнатини, които да му дадат опора при качването, ако стане нужда. Зачака отново, напрягайки уши в тъмното, за да улови евентуални сигнали за опасност. Не чу нищо друго, освен железните колела на една карета на улицата отпред, която явно отвеждаше у дома някой закъснял гуляйджия. Повечето жители на тази част на Лондон спяха в три часа след полунощ в тази ранна зимна утрин. След няколко часа прислужниците щяха да се събудят, но за момента всичко беше тихо.

Той се хвана за водосточната тръба и започна да се катери, меките му кожени обувки залепваха за стената, пръстите на краката му се захващаха за удобно разположените процепи. Изкатери се догоре, местейки ръце една след друга, като опираше крака от двете страни на водостока, за да поемат част от тежестта на тясната медна тръба, стигна до прозореца и се изви настрани, държейки се предпазливо за водосточната тръба с една ръка, докато с другата търсеше пролуката между прозореца и перваза. Намери я. Не че се беше усъмнил в Лестър дори за една минута, въпреки това почувства облекчение. Протегна се още малко, извивайки ръката си по такъв начин, че да се хване за прозореца, и малко по малко го избута нагоре. Той се повдигна, без да издаде звук. Хари се замоли безмълвно дано спящата жена да не усети внезапния полъх, когато студеният нощен въздух навлезе в стаята й.

Когато прецени, че прозорецът е достатъчно отворен, за да му позволи да се вмъкне вътре, Хари се изкачи още малко по водосточната тръба, за да протегне единия си крак странично към перваза на прозореца. В един миг като че ли увисна във въздуха, но после с ловко извъртане се озова седнал на издатината на прозореца, вмъкнал тяло в тесния отвор. След още един миг тупна на пода и остана неподвижен, едва дишайки. Отначало не чу нито звук, но после долови дълбокото, ритмично дишане на дълбоко заспал човек.

Жаравата в огнището още грееше, пръскайки оскъдна светлина, достатъчна, за да долови тромавите очертания на мебелите. Той се изправи внимателно и се ослуша за евентуални промени в звука, идващ от голямото легло с балдахин. Завесите бяха дръпнати, разкривайки блясъка на белите чаршафи и леката издутина под завивката.

Усмивка докосна устните му и пръстите му се свиха около малкия сребърен предмет в джоба му. Най-напред размяната на напръстниците, но после.

Огледа се за кутията за ръкоделие, взирайки се в околните сенки. Трябваше да е някъде върху нещо. Освен ако Нел я беше оставила долу. Ако не я намереше тук, трябваше да слезе на долния етаж. Не беше особено желателно, като си спомни джавкащите териери.

И тогава я видя. Кутията стоеше на една масичка заедно с една лампа до креслото от другата страна на камината. Някакъв плат беше метнат на табуретката до него. Вероятно дамата беше шила нещо, преди да си легне. Той пристъпи безшумно към свещения си граал и кракът му настъпи нещо меко.

Нещо връхлетя върху него с безумен вой. Със свиреп поглед, настръхнала козина и вирната опашка, настъпената котка засъска и зафуча.

Корнелия се надигна в леглото.

— Какво, по дяволите. — Втренчи се невярващо в него, докато котката продължаваше да беснее. — Хари? — Отвори леко уста, а очите й, сини дори в тъмното, станаха като чинийки. — Вие? Какво, за бога, правите тук?

Тя бутна настрана завивката и стана с едно гладко движение. Белите гънки на нощницата й се успокоиха около тялото й, докато тя продължаваше да го гледа втренчено.

— Махнете тази котка от мене — каза той. Беше му останала само една карта и трябваше да я изиграе, за да спечели. — Преди да е събудила цялата къща.

Корнелия се наведе и щракна с пръсти към животното, което не издаваше никакъв звук, но още стоеше наежено.

— Вероятно е твърде късно за това.

Не беше сигурна в какъв свят на сънищата се е озовала. Хари стоеше спокойно насред спалнята й посред нощ и говореше така, сякаш точно тук му беше мястото.

В коридора отвън се чу звук от тромави стъпки.

— Твърде късно — повтори тя, разпознавайки тежката походка на Маркъм.

Хари се огледа, спусна се към далечната страна на леглото и се скри недотам добре зад една гънка на балдахина.

— Милейди… милейди. — Маркъм почука на вратата. — Всичко наред ли е?

— О, господи — каза Корнелия. — Ей сега ще измъкне късоцевката. — Изтича към вратата и я отвори предпазливо. — Да, всичко е наред, Маркъм. Беше котката, тя.

Останалата част от изречението потъна във възбуденото джавкане на Тристан и Изолда, които се втурнаха между краката на Маркъм и нахлуха в стаята. Хвърлиха се към котката, която, вече раздразнена, отново се наежи и започна да съска срещу тях, да фучи и да посяга с нокти. Кучетата изквичаха уплашено, подвиха опашки и побягнаха, последвани от котката.

Трите животни изчезнаха в тъмния коридор с врясък и джавкане, драскайки с нокти по полирания дървен под.

Маркъм размаха късоцевката и се взря покрай Корнелия.

— Сигурна ли сте, че няма нищо, госпожо?

— Да, напълно съм сигурна, благодаря.

Корнелия се страхуваше, че ще избухне в истеричен смях. Добре, че кучетата не бяха имали време да разкрият Хари. Завесата едва го прикриваше.

— Прозорецът ви е отворен — констатира с подозрение икономът. — Посред зима е.

— О, да, така е. Обичам свежия въздух, Маркъм. Намирам, че помага на съня ми.

— Някакви модни глупости — измърмори той. — Ще умрете от простуда, така да знаете. — Огледа се с подозрение още веднъж, изсумтя неодобрително и се оттегли. — Е, ще ви оставя.

Вратата се затвори зад него и Корнелия зачака това, което знаеше, че ще последва.

— Нел? Нел, какво става?

Корнелия отвори и застана на прага, притваряйки вратата зад гърба си. Зашепна бързо, опитвайки се да звучи като сънена и замаяна, но и спокойна, сякаш цялото й тяло не беше настръхнало от присъствието на мъжа в стаята й. Почти чуваше дишането му и се питаше дали и Ели не го чува.

— Няма нищо, Ели. Съжалявам, че те събудих. Станах през нощта и настъпих котката, тя пощуря, това докара Маркъм и онези розови създания, и те нападнаха Писана, или тя ги нападна, не съм сигурна точно как беше, и стана същински ад. Децата не са се събудили, нали?

Аурелия мигаше сънено.

— Не, нищо не съм чула — каза тя. — Но си изкарах акъла. Такъв шум.

— Съжалявам — повтори Корнелия, свивайки виновно рамене.

Аурелия трепна.

— Отнякъде духа, Нел. Прозорец ли има отворен?

Кой е луд да отваря прозореца на спалнята посред зима?

— Болеше ме главата, като си легнах — импровизира Корнелия. — Стори ми се, че малко свеж въздух ще ми помогне.

— Добре, но за бога, затвори го сега — прозя се Аурелия и затрепери. — Отивам да си легна. Чудя се как този шум не е събудил Лив.

— Тя може да проспи почти всичко — отвърна Корнелия, докато се прибираше в стаята си. — Лека нощ, Ели. Съжалявам, че те събудих.

Затвори вратата и много тихо обърна ключа.

Корнелия застана с гръб към затворената врата, без да казва нищо. Нямаше думи след последния четвърт час интензивни импровизации.

Хари излезе иззад завесите и отиде да затвори прозореца. Ако не се беше така съсредоточил върху кутията за ръкоделие, щеше да се сети да го затвори веднага след като беше влязъл в стаята. Но тогава го беше разсеяла фигурата в леглото и приятната възможност да събуди спящата, след като размени благополучно напръстниците.

Сега нямаше възможност нито за едното, нито за другото. Единият напръстник седеше в кутията за ръкоделие, другият в джоба му, а Нел беше напълно будна. Проницателните сини очи го гледаха със смесица от смущение и гняв, но в тях се долавяше и проблясък на предчувствие. Косата й се спускаше като богата гъста маса по раменете, обграждайки лицето й с поруменели високи скули.

Все още без да казва нищо, тя отиде към камината. Взе една дълга пръчка от вазата на полицата и се наведе, за да я запали от жарта. След това запали лампата на масичката до леглото.

Когато светлината се засили, Хари различи очертанията на тялото й под тънката риза. Тя се изправи и се обърна към него. И сега той зърна тъмните точки на зърната й.

— Какво правите тук?

Гласът и беше тих.

Той се усмихна бавно.

— Дойдох да спазя обещанието си, Нел.

— Не сте ми давали никакви обещания — каза тя, подпирайки ръце зад себе си на масата, без да сваля очи от лицето му.

— Не съм ли? — отвърна той. — Колко небрежно от моя страна. Със сигурност съм обещал на себе си.

Хари пристъпи напред и тя се вцепени. Но той промени посоката и се обърна към огъня. Коленичи, струпа подпалки върху жаравата и зачака да се запалят, преди да добави въглени от медния съд.

— Така е по-добре. — Изправи се и отърси ръце. — Съжалявам за прозореца. Трябваше веднага да го затворя. Но се разсеях.

— От какво?

Върхът на езика й докосна устните й в неволно движение.

— Не можете ли да предположите? — Беше доловил движението, беше усетил как сковаността я напуска, беше видял как предчувствието в погледа й надделява над гнева и смущението. — Не мога да спра да мисля за тебе, Нел. Обитаваш ума ми всяка минута от всеки ден и всяка нощ, още откакто те видях за първи път.

Очите на Корнелия се присвиха.

— Това не е за вярване — каза тя. — Помислихте ме за невъзпитана прислужница.

— О, не отричам — отвърна той. — Не отричам и че ме вбеси при втората ни среща и бих могъл да ти извия врата при първа възможност. — Пристъпи към нея. — Но това не променя нищо, Нел. Желая те страстно, независимо дали ме подлудяваш от ярост или от желание.

Посегна към ръцете й и я дръпна към себе си.

Тя не направи опит да се възпротиви, но и не се облегна на него. Просто остана неподвижна, сякаш в готовност за нещо.

Той прокара ръка нагоре и я пъхна под каскадата на косата й, вплитайки пръсти в лъскавата маса, както отдавна искаше да направи. Взе един плътен кичур от косата й и го отдръпна, притискайки устни към ямката на рамото й. И тогава почувства как през нея минава тръпка и разбра, че е бил прав. У нея имаше страст, сравнима с неговата.

Хвана брадичката й с палеца и показалеца си и повдигна лицето й, така че погледът й да срещне неговия, и тя видя яркия чувствен пламък в зелените му очи, почувства трепета на желанието му.

Тя потъна в погледа му, тялото й изгуби форма и опора, докато се оставяше да се плъзне в един полусвят, където физическите обекти наоколо й сякаш губеха плътността си. Осъзнаваше само себе си и този мъж, чиято топлина можеше да почувства, чийто аромат изпълваше ноздрите й с мускусния мъжки мирис на възбудата.

Тя жадно пое устата му, усещайки вкуса на вино и карамфил, докато езикът й танцуваше върху неговия. Ръцете му я обгърнаха, притиснаха я здраво към него, сякаш искаха да я отпечатат върху тялото си. Той усети как зърната й се притискат към ризата му, острите кости на хълбоците й се впиват в него и пенисът му се издига срещу корема й. Тя изпъшка и спусна ръка помежду им, за да потърка издутата плът и той изстена, засмуквайки долната й устна, докато плъзваше ръце около тялото й, за да обхване седалището й, пръстите му стискаха и мачкаха твърдите заоблени извивки, които прилепваха плътно в ръцете му.

Той отдръпна глава, погледна я, взря се в подутите й, зачервени от целувката устни, в порозовелите бузи и изпълнените със страст очи.

— Свали това — каза той и макар че гласът му не беше по-висок от шепот, изискването беше настоятелно.

Започна да се бори с копчетата на нощницата й, тя се дръпна назад, измъкна дрехата над главата си и я пусна на пода.

Застана гола пред него, със забулен поглед, гърдите й се повдигаха леко от бързото й дишане. В очите й се четеше познатото предизвикателство, сега смесено с дълбоко, изпълнено със страст себеусещане. Прокара ръце по тялото си, сякаш му се предлагаше.

Той посегна към нея, обхващайки с длани гърдите й. Сведе глава, за да целуне извивките им, прокарвайки език по сладката плът. Не беше очаквал такава пълнота, високият й ръст прикриваше щедрите издутини. Езикът му намери малки бразди в гладката кожа, дребните сребристи белези, оставени от децата, които беше родила. Неочаквана нежност бликна у него, потискайки за миг настоятелния плам. Прокара език по дълбоката цепнатина, леко докосна зърната във влажна ласка, после езикът му се стрелна нагоре към ямката в основата на шията й, докато ръцете му обхващаха гърдите й.

Тя отметна глава, предлагайки му бялата колона на шията си, и той започна да си проправя път нагоре с нежни близания, докато не стигна до брадичката и беше възнаграден с лек протестиращ смях, породен от гъделичкането. Вдигна глава и й се усмихна.

— Прекрасна си — каза той.

Това простичко изявление й достави безмерно удоволствие.

— Свали си дрехите — каза тя. — Искам и аз да те видя.

Той кимна и изрита обувките си. Измъкна се от черния жакет, преди да започне да разкопчава тъмната риза.

Корнелия гледаше жадно как тялото му се разкрива пред нея. Беше тяло на атлет, но точно това беше очаквала. Слабо и жилаво, мускулите на ръцете и раменете бяха очертани, но не се натрапваха. Пръстите я сърбяха да му помогне с копчетата на панталона му, но тя се сдържа, плътно притиснала ръце до бедрата си, докато той смъкваше дрехата от ханша си.

Хлътнал корем, тесен ханш, дълга стройни бедра. Езикът й отново докосна устните, докато очите й слизаха към стърчащото обещание на пениса. Посегна и го обхвана, усещайки как кръвта пулсира в набъбналите вени. Очите му се вдигнаха към нейните с ясен намек за дяволита похотливост.

— Харесва ли ви, госпожо? — запита той, реагирайки на промяната у нея.

— Струва ми се, че да, сър, но бих искала да се уверя — отвърна тя със скромна усмивка. — Може би е време за демонстрация.

Той се засмя тихо.

— О, внимавайте какво си пожелавате, милейди.

Приклекна, вдигна я на ръце и я отнесе към леглото, стоварвайки я безцеремонно в средата. Застана над нея, все още усмихнат, и тя посегна към него.

— Нека си сваля чорапите — протестира той, отстъпвайки.

— Съвършено неромантично е да се любиш с чорапи.

Обърна се с гръб и се наведе, за да събуе чорапите си, и Корнелия се взря в извивката на гръбнака му, в колоната от тъмни косми, слизаща между стегнатите полукълба на седалището му, в тежко висящите му тестиси.

Тя се търкулна настрани и протегна ръка, за да докосне кръста му. Той се поизправи, но не помръдна повече, остави я да го изследва на воля. Тя пъхна ръка между бедрата му, за да обхване тестисите, притискайки пръст към основата на пениса, където той излизаше от тялото му.

Той си пое остро дъх.

— Стига засега. — Обърна се и се отпусна на леглото до нея. Отмести един кичур коса от челото й и измърмори: — Не искам да свърши скоро, Нел.

Тя се усмихна, бавна, томителна усмивка, и отново посегна към него.

— Имаме цяла нощ. Искам те сега.

Дори докато ги изричаше, думите я смаяха. Преди тази нощ не би могла да си представи да изказва такова прямо и открито желание.

Хари се надигна и се отпусна върху, нея. Беше на ръба на самообладанието си; ароматът й го обгръщаше като главозамайваща смесица от страст и чистота, възбуда, розова вода и сапун. Той плъзна ръце под седалището й, повдигайки я, за да я притисне към себе си, докато тя надигаше ханша си и се прилепваше към него, тласкана от собствената си настоятелна жажда. Той се заби дълбоко в нея, усети я как го обхваща, тялото й беше стегнато, топло и приканващо.

Корнелия затвори очи, осъзнавайки колко й е липсвало това просто усещане да приеме мъж в себе си, после очите й се отвориха рязко, когато усещането се промени, стана нещо, което не й беше липсвало, защото не го беше изпитвала преди. Усети как пенисът му се притиска силно към утробата й, как вътрешните й мускули се свиват, тялото й става хлъзгаво, а коремът й се стяга, почувства спирала от напрежение да обхваща бедрата й седалището й, да праща неспиращи усещания през цялото й тяло. Вгледа се в него, докато напрежението растеше, спиралата продължи да се стяга, а после избухна и тя отвори уста.

Хари заглуши вика й, поемайки го в устата си, и се скова. Кулминацията й я разтърсваше, а после импулсивните движения на вътрешните й мускули продължиха, нещо се отприщи в нея, завързвайки ритъма му, докато усещането не го заля отново. Без да отлепва уста от нейната, той се остави на течението. Вълната, отнесла Корнелия, го залюля и накрая той падна върху нея и остана неподвижен, докато вълната се оттичаше.

Минаха привидно много минути, преди тя да се раздвижи. Ръката й се спусна по гърба му и тя се размърда в лек протест срещу тежината му. Той изстена тихо и се отмести настрана, за да легне до нея. Докосна извивката на бузата й.

— Изцеди ме, скъпа — промърмори, целувайки ухото й. — Очаквах да ми бъде приятно, но не и така да се отнеса.

Корнелия се усмихна и обърна глава, за да го погледне. Не каза, че никога не е изпитвала нещо толкова прекрасно като страстта от преди няколко минути, но усмивката й му казваше всичко, което му трябваше да знае. Очите й блестяха задоволено, тялото й лъщеше в лек потен воал, кожата й блещукаше прозрачно.

— Значи, идваш като крадец в нощта — прошепна тя замислено. — Казанова през прозореца. Харесват ли ви такива драми, милорд?

Той се засмя тихо.

— По принцип не постъпвам така, но ми се стори, че при вас е необходим необичаен подход, милейди. — Целуна устните й. — Толкова си потънала в живота си, толкова си обградена с домашни капани, че не ми изглеждаше вероятно да те спечеля с просто обсаждане.

Толкова потънала в живота си. Думите прогониха летаргията от сетивата на Корнелия. Животът й се въртеше в кръга на домашните задължения, управляван от дългата сянка на граф Маркби. Ако графът можеше да я види сега.

Картината беше толкова абсурдна, че тя едва не се засмя на глас. Или щеше да го направи, ако не беше също толкова ужасно. Дори само намекът за скандал щеше да бъде достатъчен за него. Мисълта майката на внука му да лежи в прегръдките на един почти непознат, на мъж, за когото не й е известно почти у нищо, освен това, което той реши да й представи. Богат виконт, вдовец, мъж от града. Какво друго представляваше той?

Хари почувства внезапното й отдръпване.

— Какво има?

Надигна се на лакът и й се усмихна с леко недоумение.

— Нищо, нищо — каза тя, бързо поклащайки глава. — Неудобен спомен, нищо друго.

— А. — Той докосна върха на носа й. — Доколко неудобен?

Тя отново поклати глава с усмивка.

— Незначително.

Той кимна и плъзна ръка по тялото й от рамото до вдлъбнатинката на талията, дълга, нежна ласка.

— Такова богатство — измърмори, заравяйки устни в ямката на шията й, където пулсът започна да бие по-бързо.

Корнелия отхвърли вътрешните си въпроси и неудобството, което ги беше породило. За момента нямаше нужда да узнава нещо повече за него. Тя се протегна морно под ръцете му, докато той започваше да изследва отново тялото й, карайки кожата й да тръпне в предусещане. Това беше само сън, сластен и наситен сън. Никой не гледаше, никой никога нямаше да предположи как лейди Дагнъм някога е прекарала една дълга зимна нощ.

Този път се любиха по-спокойно, не бързаха, за да могат взаимно да се вкусват. Хари се движеше бавно в нея, навлизайки до дъно в тялото й, оставаше там, наблюдавайки лицето й, докато тя застиваше на самия ръб и с широко отворени очи се вглеждаше в неговото лице, надвиснало над нея. Чертите на лицето му бяха смекчени, устата му беше плътна и чувствена, устните — леко разтворени, докато той улавяше реакциите й. Когато навлезе полека в нея, тя си пое дъх, стисна устна със зъбите си и притисна пети към стегнатото мускулесто седалище.

Той устоя на нейната настойчивост, целуна ъгълчето на устата й, отдръпна се още веднъж, изпитвайки я.

Тя изви гръб, седалището и бедрата й се стегнаха, вътрешните й мускули го обхванаха и го задържаха дълбоко в нея.

Той плъзна ръка помежду им и я докосна там, където бяха свързани, и тялото й подскочи под неговото. Тя отметна ръце над главата си, движейки повдигнатите си хълбоци около твърдата плът, заровена дълбоко в нея, надигаше се нагоре към галещия я пръст, не знаейки коя част от него предизвиква това великолепно усещане, което й се искаше да чувства вечно.

След броени сладки мигове приливът на наслада накара сълзи да бликнат в очите й, тя усещаше вкуса на кръвта в устата си, там, където беше прехапала устната си, за да се сдържи да не изкрещи от блаженство срещу нощния вятър.

Хари плъзна ръце около нея, притисна я към себе си, сякаш искаше да съедини всеки инч от телата им, от лъщящата им от пот кожа, и зарови уста в косата й, за да сподави собствените си викове.

Стовари се на леглото до нея, привлече я да легне настрани до него и затвори очи, сърцето му бумтеше, червена мъгла плуваше под клепачите му. Почувства я как се унася в сън, тялото й се отпусна, единият й крак почиваше напряко върху бедрата му, усещаше тежината на главата й на гърдите си.

Но трябваше да я остави. Различаваше слабата сива светлина на зората. Но колко време беше останал тук, забавлявайки се с вдовицата? Вдигна глава, като се опитваше да не я събуди, и се взря в часовника на полицата над камината. Пет часът. Прислужниците щяха да се събудят всеки момент.

Нел изглеждаше мъртва за света. Той отмести крака й от бедрата си, задържа внимателно главата й, докато се измъкваше изпод нея, и леко я положи на възглавницата. Тя не помръдна, издълженото й бяло тяло блестеше в мрака.

Очите му се стрелнаха към кутията за ръкоделие. Сега, докато тя спеше, сега беше добрата възможност.

— Хари? — Тя вдигна глава от възглавницата. — Къде отиваш?

— Почти съмна, скъпа. — Наведе се да я целуне. — Сега те — оставям, защото камериерката ти ще ме намери тук, когато ти донесе шоколада.

Корнелия се надигна сред възглавниците и се засмя тихо.

— Каква камериерка? Няма такова нещо в тази къща.

— Все пак трябва да тръгвам.

Наведе се, за да събере разхвърляните си дрехи, и ги намъкна. После се приближи към прозореца и го вдигна. Преметна крак над перваза и се обърна, за да я погледне. Сега тя седеше напълно изправена в леглото.

— До следващия път, скъпа — обеща той тихо.

Хвана се за водосточната тръба, увисна за секунда, после се залюля настрани и изчезна.

Корнелия скочи от леглото и изтича към прозореца. Подаде се навън и го загледа как сръчно слиза, как меко тупва на земята в цветната леха.

— Как ще минеш през стената? — прошепна тя.

Но дори да я беше чул, той реши да не отговаря. Тя го загледа как се стрелва през градината, докато светлината се усилваше с всяка изминала минута. Подскочи към един нисък клон на едно ябълково дърво и го дръпна надолу. После възседна стената и след секунда изчезна.

Корнелия затвори тихо прозореца. Тялото й още тръпнеше и тя остана за минута така, прокарвайки ръце по него, припомняйки си докосванията, които я бяха съживили след толкова време. И дори със Стивън… но прогони мисълта. Такова сравняване би било нелоялно. Съпругът й беше нежен любовник, но тя предполагаше, че е доста неопитен. Не знаеше как да възбуди партньорката си, а тя не знаеше какво да очаква, така че двамата се задоволяваха с това, което споделяха. И то им беше донесло деца. Нейните деца, сега само нейни. Не можеше да ги загуби.

Паника затъкна за миг гърлото й. Тя я преглътна, дишайки дълбоко. Удоволствието й от изминалата нощ започна да избледнява. Зад вратата й вече се чуваха несъмнените звуци на събуждаща се къща. Плач откъм детското отделение, възбудено кучешко джавкане, звукът от предната врата.

Очите й се спряха на нещо бяло на пода. Нощницата й пред огъня. Взе я, разтърси я и за миг отново почувства разкоша на отминалата нощ, усещайки как лепне вътрешната страна на бедрата й, леката болка между краката, прекрасната наслада от добре използваното тяло.

Навлече нощницата над главата си и отиде към гардероба, за да потърси пеньоара си. Беше време да се облече за деня.

14

— Какво мислиш, Нел? Това добре ли е? — Ливия, внимавайки да не размести карфиците, които държаха роклята й, се обърна пред високото огледало в спалнята за гости, пригодена за ателие на шивачката. — Много е красиво, струва ми се. — Приглади пропъстрената със сребристи ивици тафтена пола на балната рокля. — Нали?

— Прелестна е — каза Корнелия, посягайки над раменете на Ливия, за да оправи деколтето на роклята. — Но трябва да слезе по-ниско, не си ли съгласна, Клер?

— Да, наистина, милейди — съгласи се шивачката, докато се приближаваше, за да нанесе някои свои поправки. — А ако лейди Ливия се чувства малко оголена, тогава може би едно шалче?

Остави въпроса да замре.

— В никакъв случай — заяви Корнелия, разменяйки бърза заговорническа усмивка с шивачката. — Имаш хубав бюст, Лив, трябва да се вижда.

— Точно така — допълни шивачката с интимния тон, породен от многото проби.

— Но баща ми…? — протестира неособено убедително Лив.

— Викарият няма да те види, за да възрази — изтъкна Аурелия, намесвайки се в спора. Беше стояла настрана, правейки собствени наблюдения. — Роклята е великолепна, Лив. Ще я носиш на първия си бал в „Алмакс“ и всички мъже ще паднат в краката ти.

Ливия се засмя.

— Съмнявам се, но оценявам уверението ти, Ели. Твой ред е.

Махна към гълъбовосивата коприна, която лежеше на един шезлонг.

— Само минутка, лейди Ливия — каза Клер.

Отбоде роклята от тялото й и Ливия отстъпи назад с тръсване на долната си риза и мръдване на раменете.

— Сега, лейди Фарнъм. — Клер почтително вдигна гълъбовосивата коприна. — Бихте ли застанали пред огледалото?

Аурелия се доближи към огледалото, съзерцавайки отражението си. Както беше настояла, роклята беше доста скромна, дори „старешка“, помисли тя с лека неприязън. Но сама беше взела това решение. Беше придружителка. Шивачката отбоде роклята и тя седна на една ниска табуретка, за да наблюдава пробата на Корнелия.

Балната рокля на Корнелия беше от лазурносиня коприна, много подобна на тази на Аурелия. Благоприлично деколте, богат набор от дантела на раменете. Цветът много отиваше на очите на Нел, а кройката максимално подчертаваше изящната й талия. Роклята завършваше с бродиран подгъв, който стигаше точно над глезените й. Аурелия винаги беше завиждала за тези красиво оформени глезени.

— Много е хубава, Нел — каза тя.

Приятелката й я изненада.

— Да. — Корнелия се вгледа намръщено в отражението си. — Прекалено е хубава. Не ми харесва това хубаво. — Дръпна деколтето. — Клер, би ли могла да го направиш по-ниско?

— Да, лесно ще стане, лейди Дагнъм.

Клер веднага се приближи с възглавничката с карфиците.

— И направи нещо по-интересно с тази дантела.

Корнелия подръпна благоприличията дантела над горната част на ръцете си.

— Малко буфан ръкавче, милейди — предложи Клер, размахвайки карфици. — Много е модно.

— Добре — съгласи се Корнелия. — Направи го.

— Но роклята ти хареса преди два дни — изтъкна Аурелия.

— Така е, но си промених намерението — заяви Корнелия, осъзнавайки недоумението на снаха си, но без да може да й обясни постъпката си.

Единственият начин, по който можеше да я обясни на самата себе си, беше фактът, че нещо у нея се беше отворило или събудило — съзнанието, че е сексуално същество, нещо повече от любяща майка и вдовица с чувство за дълг. И искаше да изтъкне тази своя страна, не да я крие зад скромни, старешки вдовишки премени.

Аурелия я изгледа Корнелия развеселено.

— Не знаех, че имаш намерение да изникнеш пред обществото в пълния си блясък, Нел.

— Всъщност нямам такова намерение, Ели. Но можем да изглеждаме възможно най-добре — заяви небрежно Корнелия. — И ти трябва да си попромениш роклята. Придружителки сме на Лив, но няма нужда да изглеждаме като старомодни бабки.

Шивачката се прокашля.

— Моля за извинение, госпожо, но не бих допуснала да излезете пред обществото като старомодни бабки.

Корнелия веднага се извини.

— О, Клер, не исках да кажа такова нещо. Имах предвид това, че с Ели не сме излизали много във външния свят, откакто овдовяхме. Но мисля, че не бива да се обличаме така, сякаш сме годни само да седим до стената и да гледаме как протежето ни танцува.

Тя погледа към Аурелия.

— Хайде, Ели, на двадесет и девет години си. Не е нужно да излизаш на пазара, но можеш да се чувстваш вътре в конкуренцията и да играеш играта.

Аурелия погледна към приятелките си. Погледна отражението си в огледалото над рамото на Нел и се реши.

— Много добре, ако ще играеш играта, Нел, ще я играя и аз.

Клер кимна удовлетворено.

— Три толкова красиви дами. Наистина ще бъде удоволствие да ви обличам.

Събра недовършените рокли и ги окачи почтително върху манекените.

— Оставяме това на тебе — каза Аурелия, отправяйки се към вратата, последвана от Ливия.

Тя погледна към Корнелия, която седеше на ръба на опърпаната скамейка под прозореца. Изражението на приятелката й беше разсеяно, нетипично за нея. Обикновено Нел беше съвършено съсредоточена в това, което правеше, но в последните два-три дни сякаш присъстваше само наполовина. Понякога започваше някакво изречение и го оставяше недовършено. Или се взираше някъде в пространството по цели минути, точно както правеше сега.

— Какво си се замислила? — подхвърли тя.

Корнелия като че ли се стресна.

— Какво? О, съжалявам, бях се отнесла.

— Да, забелязах — каза Аурелия. — Идваш ли?

— О, да, разбира се.

Корнелия почти видимо трепна, докато ставаше и излизаше след тях.

— Какво става с тебе, Нел? — запита със смях Аурелия.

Корнелия поклати глава.

— Не спя добре — обясни и побърза към стълбите за детското отделение.

— Какво й става? — обърна се Аурелия към Ливия. — Забелязала си как странно се държи, нали?

— Наистина изглежда малко отнесена — каза Ливия. — Но ако е уморена.

— Глупости — изсмя се Аурелия. — Нел може да е жива умряла, но напълно съсредоточена. Просто е отнесена през повечето време.

— Така е, мисля, че си права. Сега го споменаваш. — Ливия се намръщи. — И какво е това внезапно желание да изглежда модна? Нел не се интересува от дрехи.

— Не е точно така — възрази Аурелия. — Но стилът й никога не е бил… каква беше думата… дързък, точно така. Предполагам, разумно е да направим новите си дрехи колкото може по-модни, но толкова очебийно деколте?

Недоумяващо вдигна рамене.

— Е, мисля, че е права — заяви Ливия. — Не искаме да изглеждаме като селяндурки от провинцията. Само си спомни онази рокля на Летиша, когато дойде вчера на гости. На практика беше прозрачна. Не знам как не е измръзнала в нея. Платовете са толкова тънки, а деколтетата толкова ниски… и ако това се носи през деня, дявол знае какво носят вечер.

— Е, Летиша успя да подметне някои презрителни коментари за дрехите ни — каза Аурелия с гримаса.

— Нел я постави на място обаче — подсмихна се Ливия. — Нали си спомняш, когато Летиша коментира колко проста била роклята ти и как сега хоризонталните райета били много модерни, а Нел каза, че според нея райетата правят талията да изглежда по-обемиста, но че ти поне ще се справиш с това, като се има предвид колко си слаба. И после погледна към Летиша и предположи, че вертикалните райета може би убиват впечатлението за известна дебелина.

Аурелия се усмихна, но малко виновно.

— Не бива да бъдем неучтиви, но Летиша наистина заслужава малко смъмряне.

— Добре, следващия път, когато ни дойде на гости, няма да има причина да прави презрителни коментари — каза Ливия.

Корнелия се мъчеше да се съсредоточи върху сложното описание на Стиви на тазсутрешното му отиване в Хайд Парк с Дейзи. Честите прекъсвания на Франи не правеха разказа по-гладък и изкушението да остави ума си да следва собствената си пътека беше почти неустоимо, но тя знаеше, че Стиви веднага ще усети кога концентрацията и се пропуква и болезнените му обвинения само ще я накарат да се почувства ужасно виновна.

По изключение приветства твърдото заявление на Линтън, че е време за следобедния сън на децата, и излезе от детското отделение, за да отиде в собствената си спалня. Имаше нужда да остане сама и знаеше, че в сегашното си състояние вече привлича любопитството на приятелките си. А нямаше как да задоволи това любопитство.

Седна до огъня и взе кутията за ръкоделие, за да дозашие гайтана около ръбовете на едно кадифено елече без ръкави, предназначено да придружава новата рокля за разходки, която й беше ушила Клер. Елечето щеше да направи роклята да изглежда съвсем различно.

Разсеяно завъртя напръстника, опитвайки се, както правеше често напоследък, да разгадае гравирания надпис. Изглеждаше просто поредица от йероглифи, може би египетски, помисли тя. Каквито и да бяха, каквото и да означаваха, напръстникът беше красив сам по себе си.

Тогава ръцете й паднаха в скута и очите й се отправиха към огъня. Бяха минали два дни от нощта с Хари, а той не беше дошъл да почука на предната врата или на прозореца на спалнята й. Каза си, че е добре, ако повече не го види. Никой не знаеше за тази необикновена блажена нощ и никой нямаше да узнае. Но това не можеше да се случи отново. Не биваше да се случи отново.

Знаеше обаче, че тогава не е видяла Хари Бонъм за последно. Той щеше да дойде пак. И какво щеше да направи тя тогава — нямаше никаква представа. Знаеше какво би трябвало да направи, но достатъчно се познаваше, за да бъде наясно, че в този случай то няма да бъде онова, което би направила.

Почукване на вратата я върна в стаята.

— Нел? — Вратата се отвори и Аурелия пъхна глава в стаята.

— А, ето те. Чудехме се къде отиде. Нямаше те при децата.

Влезе в стаята.

— Един пратеник донесе това. — Показа едно писмо, доста дебело. — Мисля, че е от виконта. Изглежда като неговия герб.

Корнелия благодари и взе писмото. Сърцето й се заблъска между ребрата, докато пръстите й стискаха хартията, сякаш беше някакво влюбено до уши момиче, помисли тя със смесица от развеселеност и отвращение.

— Чудя се за какво ли ни пише — забеляза тя непринудено. Обърна пакета и скъса кръглата лепенка с нокът. Отвори сгънатите листа и погледна с изненада списъка с имена, написан на двете страни на два листа. — Какво, за бога…? О, това е списък с хората, на които трябва да оставим визитки.

— Познаваме ли ги всичките? — Аурелия се наведе над рамото й, за да надникне в списъка! — О, да, познавам някои от тях. Лейди Белинтъм беше приятелка на майка ми. И, о, предлага да посетим Летиша. Разбира се, не знае, че вече сме го направили принудително.

— Във всеки случай, трябва да й върнем вчерашната визита — отбеляза малко намръщено Корнелия.

— Може ли да видя? — Аурелия взе листовете от зълва си и започна отново да чете списъка. — Трябва да има тридесетина имена. Ангажимент за няколко следобеда.

— Трябва ни карета за посещенията — изтъкна Корнелия.

— Трябва да вземем под наем от конюшнята.

Аурелия се намръщи.

— Така ще изглеждаме малко като беднячки, не мислиш ли?

Зълва й вдигна рамене.

— Няма как, Ели. Не можем да си позволим собствена конюшня. Може би Найджъл ще може да ни помогне.

— Той е отседнал у маркиз Колтрейн, ще му пратя бележка. — Аурелия й върна листата и се насочи към вратата.

— Идваш ли?

— По-късно. Искам да дозашия тази гайтан.

— Можеш да го шиеш и в приемната — предложи Аурелия, наблюдавайки внимателно зълва си.

— Да, мога — съгласи се Корнелия, усещайки, че ако настоява да остане насаме, всъщност ще стимулира въпросите, които се опитваше да отбегне. — Слизам.

Свали напръстника от пръста си и го пусна в кутията за ръкоделие, преди да вземе елечето и гайтана и да последва Аурелия надолу по стълбите.

Хари погледна нетърпеливо към часовника на широката полица в обшития с ламперия кабинет във военното министерство. Дискусията сякаш нямаше край и поне според него не водеше до нищо съществено.

— Ако мога да предложа нещо, сър — каза той учтиво, нарушавайки монолога на министъра.

Министърът на войната подръпна гъстите си бели мустаци.

— Какво точно, Бонъм?

— Преди да продължим тази дискусия за важността на информацията в съобщенията. — Хари посочи документите на масата пред него, — мисля, че трябва да разгледаме възможността самата информация да е компрометирана.

Останалите шестима мъже около масата погледнаха към собствените купчини листа, сякаш документите можеха изведнъж да проговорят.

— Компрометирана ли? Как така? — Министърът се намръщи, веждите му се събраха над основата на носа. — Това е най-подробното описание на плановете за среща между Александър и Бонапарт, което някога е попадало в ръцете ни. Как може да е компрометирано?

Хари въздъхна леко.

— Както казвате, сър, най-подробното описание на плановете за среща между Александър и Бонапарт, което някога е попадало в ръцете ни. Подарен кон, може да се каже? — Вдигна вежда. — Мисля, че можем да обмислим и възможността за троянски кон.

Настъпи кратка тишина.

— Казвате, че може това да е дезинформация, Хари?

Министър-председателят изглежда, не искаше да повярва и Хари не за първи път си пожела все още да работеше за неповторимия мозък на Уилям Пит. Но Пит беше починал миналата година. Дук Портланд го беше сменил и според Хари — в ущърб на държавата.

— Почти съм сигурен, сър — изрече той тихо, прикривайки раздразнението си.

— Но как е възможно? — Негова светлост явно продължаваше да не вярва. — Донесе ни го един от най-надеждните ни агенти.

— Дори надеждните агенти могат да бъдат надхитрени, сър. — Хари взе документите и огледа присъстващите. — Господа, аз разбих този код за около тридесет минути. Склонен съм да допусна, че съм доста добър в работата си, но когато толкова важен документ е шифрован с код, който мога да разбия за половин час, това не е за вярване. Предполагам, че са искали да го разбием, и то бързо. А защо да го искат?

Отправи любезна усмивка към всички останали и ги остави сами да си отговорят на въпроса.

— За да ни подведат ли? — обади се министър-председателят.

— Точно така, сър.

Хари му кимна като учител, който поздравява схватлив ученик. Отново погледна часовника. Беше четири часът следобед, не се беше прибирал у дома си вече два дни. Настоятелното повикване от военното министерство, за да работи с доставки от куриери и шифровани документи, го беше задържало прикован към бюрото му. Не всички бяха лесни за разбиване като този, който обсъждаха в момента.

Сега имаше по-добри неща, с които да запълва времето си.

— Ако е така, какво предлагате да направим, Бонъм? — запита един от другите мъже.

— Да им подхвърлим някаква наша дезинформация — каза Хари, сякаш отговорът беше очевиден, както всъщност беше за него. — Те ни играят игрички, така че и ние ще ги изиграем. Ще съчиня някакъв шифрован документ — как ще отговорим на тази информация.

Потупа листата пред себе си.

— Ще направя така, че да разбият кода ми сравнително бързо, не толкова бързо обаче, както аз разбих техния. — Устата му се изви в иронична усмивка. — Очевидно имам повече респект към техните шифровчици, отколкото те към нашите. — Побутна презрително листата. — Това беше оскърбление.

— И те ще повярват, че сме приели информацията им дословно?

Негова светлост още не беше сигурен.

— Някои от тях да, сър — каза Хари. — Но някой някъде ще прозре шегата. Винаги става така. В най-добрия случай ще им върже ръцете за малко, в най-лошия ще се пръснат от яд, че сме разгадали играта им.

— Ами ако информацията е вярна? — Министър-председателят го погледна през лорнета си. — Не виждам как можем да си позволим да поемем риска тя да не е вярна.

— Това, сър, е работа на военното министерство — каза Хари, започвайки да събира документите си. — Ако смятате, че е разумно да правите резервни планове, значи не е моя работа да ви спирам. Но мисля, че ще бъде добре като допълнение да ми позволите да скалъпя някаква наша дезинформация.

— Наистина, господин премиер, съветите на Бонъм се оказваха уместни в много случаи — каза министърът.

— Министър-председателят отправи гримаса към повърхността на масата, после изрече решително:

— Много добре, Бонъм. Направете вашия документ и ще то пратим по обичайните канали.

Хари стана и се поклони.

— Ще бъде удоволствие за мене, сър. Ще го имате утре сутрин. Господа, пожелавам ви приятен ден.

Отправи се към вратата и с облекчена въздишка излезе в относителното спокойствие на коридора. Един минаващ младши лейтенант го поздрави. Хари отвърна с донякъде небрежен жест и побърза към собствения си кабинет. Задачата щеше да му отнеме около два часа, ако използва кода, към който беше прибягвал и преди, но с няколко малки промени, които може би щяха да объркат френските дешифровчици за известно време. Но без да се напъва… а после щеше да бъде свободен.

Свободен да планира следващата си среща с Нел.

За първи път, откакто помнеше, блуждаещи спомени нарушаваха върховната му концентрация в работата. Нейният аромат, допирът на косата й, мекотата на кожата й, приятната влажна топлина на нейния секс. Гънките на плътта, които се бяха отворили за неговото докосване, настоятелният натиск на слабините й, когато наближи кулминацията й. Как очите й ставаха дълбоки и бляскави като сапфири, когато не ги отделяше от неговите, привличайки го в себе си, докато той съединяваше тялото си с нейното.

Беше се любил с много жени, но никога не беше изпитвал нещо подобно на двата часа с Нел.

Ан. Не, там имаше само дълг. Тя не харесваше любенето им, той също. Разбира се, не беше подозирал за Джефри Вайбърт. Ако го знаеше, вероятно нямаше да се чувства толкова отговорен за явната липса на ентусиазъм към любовния акт, проявявана от съпругата му.

Влезе в кабинета си и затръшна вратата. Беше тясно пространство, подходящо за човек, чиято работа по принцип минава незабелязана. Работата за военното министерство не носеше почести, нито величие, нито мъченичество, затова се смяташе за мръсна необходимост, която не беше необходимо да се обявява публично.

Той седна на изподрасканото си бюро, подостри едно перо и започна да работи.

Беше се стъмнило, когато приключи. Сгъна пергамента и отвори вратата към коридора.

— Стюърт?

— Да, милорд. — Един млад мъж изникна веднага от отсрещната врата, с разрошена коса и късогледи очи, мигащи зад стъклата на очилата, черният му жакет изглеждаше посипан с тънък слой прах. — Готово ли е, сър?

— Готово е — потвърди Хари, като му подаде документа. — Провери го добре, ако съм допуснал някаква грешка.

— Вие никога не правите грешки, сър — каза младият мъж с известно страхопочитание.

Хари се усмихна изморено.

— Винаги има първи път, Стюърт. Знаеш кода, виж дали няма неволни грешки, после го прати по обичайните канали.

— Веднага, милорд. Ще си бъдете ли у дома, ако трябва да проверя нещо заедно с вас?

— Ще спя, Стюърт, ето защо бъди абсолютно сигурен, че въпросите ти са необходими, преди да ме събудиш — предупреди го Хари.

Усмихваше се, но асистентът му не се съмняваше, че предупреждението е сериозно.

— Да, сър.

И той изчезна в собствената си кучешка колибка.

Хари се протегна и чу как раменете му изпукаха. Трябваше му свеж въздух и раздвижване, преди да заспи. И имаше нужда да се наспи, преди да отиде да се види с Нел.

Найджъл се взря в картите си, опитвайки се да си припомни каква беше последната карта, сложена от банката. Главата му сякаш беше пълна с пух. Не можеше да мисли ясно. Дочуваше тихите гласове на крупиетата, обявяващи залозите, свистящия звук на раздаваните карти, осъзнаваше ярката светлина на канделабрите, които осветяваха покритите със сукно маси, донякъде пронизителните гласове, когато играчите вдигаха празна чаша към сервитьора, който стоеше наблизо с гарафа.

Никога досега не беше ходил в игрална зала. Мак му беше казал, че „Пикъринг Плейс“ е най-добрата зала. Всички важни личности играеха тук. Но Найджъл не беше видял край масите нито виконт Бонъм, нито някого от господата, които като че ли бяха най-добрите приятели на виконта.

Главата го болеше. Остави на масата дама купа и загледа как банката я покрива с попа. Нямаше представа колко ще загуби, докато пишеше поредната полица. Усети една ръка на рамото си и вдигна поглед към лицето на мъж, когото досега не беше виждал.

— Да поговорим, господин Дагнъм — каза учтиво мъжът, но ръката стискаше здраво рамото му и Найджъл видя, че е обграден от двама облечени в тъмно господа.

Найджъл усети как се усмихва слабо, докато изричаше с привидно спокойствие:

— Разбира се. Какво мога да направя за вас?

Стана от масата, отърсвайки ръката от рамото си, и взе табакерата си.

— Може би ще можем да поговорим насаме — каза мъжът; гледайки как Найджъл смръква щипка емфие, без да има нужда в действителност. — Ако бъдете така любезен да ме последвате.

Махна към една врата отстрани.

Найджъл го последва, скован от чувството за неизбежност. Влезе заедно с тримата мъже в една малка вътрешна стая и мъжът, който го беше заговорил, изрече любезно:

— Мога ли да ви предложа чаша коняк, господин Дагнъм?

— Благодаря — каза Найджъл, чувайки гласа си така, сякаш идваше някъде извън него. Взе поднесената му чаша, но отклони предложението да седне.

Събеседникът му се усмихна, но усмивката не беше от най-приятните.

— Като че ли имаме малък проблем, господин Дагнъм. Вярвам, че всичко това е ваше.

Найджъл, шокиран, видя, че мъжът държи куп полици.

— Не тази вечер — заекна той. — Не е възможно да съм писал всичко това тази вечер.

— Не, разбира се, че не — изрече другият с успокоителен тон, докато огъваше листата, сякаш бяха колода карти. — Не тази вечер, не. Но… ъ-ъ… в последните няколко седмици, да кажем?

Найджъл преглътна, умът му се опитваше да осъзнае факта, че този мъж държи всичките му полици, оставени по масите на всички игрални клубове в Мейфеър.

— Как… как се сдобихте с тях? — успя да изрече най-накрая.

Мъжът се усмихна и ги остави на масата.

— Не се безпокойте за това, господин Дагнъм. Нека да се занимаем с въпроса как възнамерявате да ги платите.

Найджъл огледа стаята. Сякаш нямаше друг изход, освен вратата зад него, а другите двама мъже стояха от двете й страни. Нямаше прозорци, а лампата на бюрото хвърляше мътна светлина.

— Това какво ви засяга? — запита той, намирайки сила в отчаянието. — Разбирам, че дълговете ми на това място може да са интересни за вас, но тези. — Размаха ръка в жест, който се надяваше да изглежда небрежен и презрителен. — Тези нямат нищо общо с вас.

Мъжът изглеждаше леко натъжен.

— А, значи трябва да ви осведомя, господин Дагнъм, че за съжаление грешите. Купих тези дългове на честта. — Вдигна листовете и ги размаха с жест, подобен на този на Найджъл. — Сега аз съм вашият кредитор. — Очите му внезапно се присвиха. — И отново ви питам как смятате да уредите дълговете си, сър.

Найджъл облиза устни. Беше играл хазарт във всички клубове на висшето общество. В „Уайтс“, „Уейтиърс“ и „Брукс“. Най-елитните членове на обществото държаха неговите полици. И как тези полици са се озовали в игрална зала като „Пикъринг Плейс“ в ръцете на мъж, който не беше, в никакъв случай не беше джентълмен?

— Не разбирам — каза той. — Дайте ми полиците!

Мъжът ги пъхна в едно чекмедже на бюрото.

— Не мога да направя това, сър. Те ми принадлежат. — Отправи искряща усмивка към Найджъл. — Трябва да бъдете благодарен, сър. Вашите дългове на честта са изцяло заплатени, както, разбира се, и дългът ви към Хейвънт и Грийн. Кредитът ви е добър… само не и тук.

Найджъл се помъчи да осъзнае факта, че всичките му дългове са изчистени. Това обясняваше защо, когато беше отишъл в „Уайтс“ предния ден, не го бяха отбягвали — нещо, от което се беше опасявал.

— Защо? — запита той. — Защо ще изплащате моите дългове?

— А, някой друг може да ви го обясни, сър. — Мъжът отново му отправи бляскавата си усмивка и обърна ключа на чекмеджето, където беше прибрал полиците на Найджъл.

— Ако изчакате тук, сър, той ще дойде веднага при вас.

15

Хари слезе от седлото и подаде юздите на Ерик.

— Върни го у дома, аз ще се върна пеша — нареди той, преди да се изкачи по стъпалата към предната врата на къщата до Кавендиш Скуеър.

Вдигна чукчето и го остави да падне, после отстъпи и се ослуша. Винаги му беше интересно кой ще дойде да му отвори. Някоя от жените или мълчаливият, подозрителен Маркъм.

Остана да чака доста дълго, за да разбере, че сигурно ще дойде прислужникът. Нел и приятелките и реагираха доста по-бързо. Вратата се отвори със скърцане и както очакваше, Маркъм надникна към него през тесния отвор.

— Да? — запита той.

— Лейди Дагнъм тук ли е, Маркъм? — запита Хари, докато отваряше по-широко вратата, за да влезе вътре покрай прислужника.

Свали шапката си и я хвърли на скамейката.

— Може да е — каза Маркъм. — Не съм я видял да излиза.

— Тогава може би ще известиш за мене. — Хари се усмихна сърдечно, докато сваляше палтото си. — Виконт Бонъм, Маркъм — напомни любезно, когато мъжът не помръдна, видимо нерешителен, втренчил отсъстващ поглед в него.

— О, да — кимна Маркъм. — Дамите са в кухнята.

Затътри крака към вътрешните области на къщата, оставяйки Хари да стои в преддверието.

Хари примирено поклати глава и се огледа, забелязвайки полировката, восъка и блясъка на полилея. Обстановката на Кавендиш Скуеър се беше подобрила значително. Хвърли бегъл поглед към салона и кимна одобрително. Тъкмо щеше да отиде да изследва трапезарията на оттатъшната страна на преддверието, когато чу очакваните стъпки.

Корнелия изникна от полумрака на коридора зад стълбите, които водеха към кухнята. Спря за миг, преди да излезе на светло в преддверието, за да се успокои. После пристъпи напред и протегна ръка.

— Лорд Бонъм, липсвахте ни в последните няколко дни.

Гласът й беше протоколно вежлив, както и усмивката, но очите говореха друго.

— Госпожо. — Той пое ръката й и я целуна, задържайки погледа й за момент. — Ако беше възможно, нямаше да отсъствам толкова дълго.

— А? — Тя наклони глава на една страна и го погледна с шеговита усмивка. Както винаги, той представляваше видение на скромна елегантност в панталони за езда от еленова кожа и тъмнозелено палто. — По работа ли, сър?

— За съжаление — отвърна той, все още държейки ръката й. Усещаше как пръстите и потрепват и ги стисна по-здраво.

— Неприятност, но неизбежна.

— Разбирам. Колко необикновено, милорд. Повечето господа в града успяват да отклонят неизбежните работи.

На устните му се мярна усмивка.

— И какво ви кара да мислите, милейди, че спадам към тази категория безделници?

— Глупава грешка, простете ми — отвърна тя и лека розовина се появи на високите й скули. — Опитът трябваше да ме научи, че не е така.

— И аз бих помислил същото — изрече той тържествено.

— Получихте ли списъка с имена, който ви пратих?

— Да, много сме ви благодарни — каза тя, най-накрая оттегляйки ръката си. — Елате в приемната. Мога ли да ви предложа чаша шери?

— Благодаря.

Той я последва в оръфаната неофициалност на приемната. Напрежението във въздуха беше осезаемо, някаква зла енергия, която протичаше между тях и правеше тази игра на неосведоменост още по-възбуждаща.

— Къде са лейди Фарнъм и лейди Ливия?

— Лив разхожда кучетата, а Ели прави подсладена извара за Франи — изрече Корнелия, наливайки две чаши шери.

Баналната забележка върна и двамата на земята, но все пак не можа да разсее напрежението. Тя му подаде чашата и вдигна своята към устните си.

— Как върви шиенето на роклите? — запита Хари.

Корнелия беше облечена в едва от обичайните си прости рокли, косата й беше свита на тежък кок на тила, нищо у нея не сочеше дори мъничък интерес към модата.

Внезапно тя осъзна колко старомодно изглежда.

— О, добре върви, би могло да се каже — изрече тя с лекота. — Няма да повярвате, ако ни гледате сега, но и трите имаме великолепни дрехи. Просто чакаме възможност да се появим в целия си блясък пред обществото.

Той се позасмя. Искаше да посегне към нея, да я привлече към себе си, да прокара ръце по тялото й, да си припомни всичките му извивки. Усещаше аромата й, лавандула и розова вода, и под тях лек намек за женска възбуда.

— Нел — каза той тихо с присвити очи. — Нел?

— Не. — Протегна ръце, сякаш за да го отблъсне. — Не говори с такъв тон, Хари. И без това ми е достатъчно трудно да се сдържам. Може да влезе някой.

Той наведе глава в знак на съгласие.

— Ще дойда днес при тебе.

— Не — каза тя, но без убеждение.

Преди да успее да запита защо му отказва, вратата се отвори. Влезе Аурелия, понесла форма за желе.

— Нел, можеш ли да повярваш. О, лорд Бонъм. Чудехме се къде сте се скрили.

— Никъде, лейди Фарнъм — каза той, вдигайки свободната и ръка към устните си.

Погледна въпросително към това, което тя държеше в другата си ръка.

— Това е форма за желе — обясни Аурелия. — Мислех, че е заек, но. — Разсмя се. — Прекалено абсурдно е, но какво, за бога, е правила леля София с това в кухнята си.

Вдигна формата.

Корнелия се вгледа, после я взе от ръцете й.

— Боже господи — измърмори тя. — Каквото си мисля ли е?

Аурелия само кимна, смехът я надвиваше.

Хари взе предмета от Корнелия и го вдигна.

— Дяволите да ме вземат — изрече с известно страхопочитание. — Това е било в къщата на една възрастна отшелничка?

— Очевидно — потвърди Аурелия през смях. — Маркъм стана много сериозен и мълчалив, когато го запитах за това, но мисля, че леля София по някое време е живяла по-скоро смело.

— Направи ли изварата? — запита Корнелия, обръщайки формата, за да я огледа по-внимателно.

Представляваше гола жена, много разкрепостено гола жена.

— Мислех, че е заек, докато не го извадих от формата — протестира Аурелия, после се отпусна на дивана в нов изблик на смях. — Трябваше да я хвърля в мивката, преди Франи да разбере какво е.

Корнелия се строполи смеешком на един стол и Хари остана да ги наблюдава един-два мига с приятно чувство. Можеше на пръв поглед да приличат на провинциални мишки, но тези жени имаха възхитително зряло и необикновено чувство за хумор. С изключение на факта, че той не познаваше жени от тяхната класа, които да прекарат цял следобед в кухнята, правейки подсладена извара за дете, със сигурност не познаваше жени, които да намират такава рискована форма толкова смешна, както тези двете.

Чувстваше се така, сякаш се къпе в освежаващ поток. Никакви преструвки, никакви подсмихвалия, никакви прояви на момински страх. Само искрени реакции.

Аурелия изтри очи с опакото на дланта си.

— И така, какво ви донесе пред прага ни, лорд Бонъм?

— Светско посещение — отговори той. — Но с една основна цел. Питах се дали вече сте готови да приемате посетители.

— Вече приемаме вас — изтъкна Корнелия, поднасяйки гарафата към чашата му.

— Странно, не гледам на себе си просто като на светски посетител, лейди Дагнъм — отвърна той сухо. — Много ми е мъчно, ако ме смятате за такъв.

— Не е така — протестира Аурелия. — Нел само се шегува.

Той погледна към Корнелия, вдигайки вежди в полуразвеселен въпрос. Тя леко вдигна ръка, накланяйки глава, сякаш признаваше, че е победена.

— Може би не ви смятам за такъв — каза тя. — Но за да отговоря на въпроса ви, вярвам, че сме готови. Какво мислиш, Ели?

— Със сигурност — потвърди снаха й. — Смятаме да започнем с посещенията веднага щом намерим карета. Надявахме се да привлечем Найджъл за тази задача, но не сме го виждали вече няколко дни. Щяхме да му пратим бележка в дома на маркиз Колтрейн, където е отседнал.

— Или беше отседнал — подметна Корнелия. — Може би си е намерил собствено жилище. — Сви рамене. — Ще се появи, винаги се появява.

— Е, в негово отсъствие може би мога да ви бъда от помощ — предложи Хари. — Случайно се сдобих с втори кочияш преди няколко седмици, но нямам достатъчно работа за него.

С удоволствие ще ви го заемам всеки път, когато имате нужда. Колкото до карета, имам една, която почти не ползвам. Държа я за сестрите си, когато идват на гости. С радост ще я предоставя на ваше разположение.

— Не бихме могли да приемем подобна щедрост, милорд — изрече веднага Корнелия енергично и почти неучтиво. — Много любезно от ваша страна, но наистина ще се справим сами.

Предложението му би било безупречно, ако идваше от роднина или дори от много стар и близък семеен приятел, но от обикновен познат беше със сигурност неуместно. Това я навеждаше на мисли за любовници, а тя нямаше да бъде единствената личност, която да долови неуместност в предложението, колкото и невинно да беше. Графът би могъл да съзре в него възможност да сложи край на лондонския им престой, ако това стигнеше до ушите му.

Хари леко се намръщи на нейния жар, но неохотно кимна в знак на съгласие. .

— Щом настоявате, госпожо. Предложението остава в сила, ако промените намерението си.

— Няма да го променим — каза тя твърдо.

— Но сме много благодарни за предложението, сър — изрече Аурелия, опитвайки се с топла усмивка да заглади впечатлението от резкия отказ на Корнелия.

— Добре, вярвам, че няма да откажете следващото ми предложение. — Той се облегна на стола си, кръстосвайки обутите си в ботуши глезени с облекчен вид. — Ако не възразявате, бих искал да доведа пралеля си, дукеса Грейсчърч, да ви посети. Тя е в града за няколко дни и познава всички. — Поспря, подбирайки думите си внимателно, не искаше да звучат ни най-малко покровителствено пред тези свирепо независими жени. — Нейното одобрение ще гарантира всеки социален дебют, който бихте могли да си пожелаете.

— Тогава това е предложение, което ще приемем с крайно удоволствие — побърза да каже Корнелия. — Кога ще я доведете?

— Утре, ако не е много рано.

Аурелия поклати отрицателно глава.

— Ни най-малко. Приемната е готова, следобедните ни рокли са готови.

— Тогава ще ви посетя утре вечер. — Той стана, за да се сбогува. — Ако попадна на братовчед ви, лейди Дагнъм, ще му кажа да ви посети. — Протегна ръка първо към Аурелия.

— Приятен ден, лейди Фарнъм.

— Лорд Бонъм. — Тя стисна топло ръката му. — Бяхте много любезен.

Той се усмихна и докосна с устни пръстите й.

— Удоволствието беше изцяло мое, госпожо. — Пусна ръката й и се обърна към Корнелия. — Изпратете ме, лейди Дагнъм.

Корнелия долови несъмнено собственически тон в молбата. Беше придружена от усмивка, която, макар да отнемаше от нейната безапелационност, някак си подсказваше дори още по-голяма интимност.

Тя се вцепени, питайки се дали Аурелия беше доловила това. Тонът със сигурност беше по-особен, не какъвто се използваше между обикновени познати. Тя тръгна пред него към вратата, достатъчно хладнокръвно, забелязвайки с лек смях:

— Вече опознахте нашето домакинство, виконте. Както правилно предположихте, Маркъм трябва да е ангажиран някъде другаде.

Хари я последва в преддверието. Тя отвори вратата и следобедната слънчева светлина, бледа и хладна, прати деликатен лъч към паркета.

— Направили сте чудеса за толкова кратко време — каза той, поглеждайки нагоре към искрящия полилей.

— Благодаря.

Корнелия му отправи светска усмивка, замаскирала изблика на желание, които накара да се свият пръстите на краката й, обути в копринени чехли.

В отговора му нямаше нищо светско. Зелените му очи бяха присвити, зениците му бяха малки и черни като късчета ахат, когато я погледна, без да се усмихва.

— Остави прозореца отворен — нареди полугласно. — И за бога, гледай проклетата котка да я няма в стаята.

Прекрачи прага, спирайки на най-горното стъпало, за да каже през рамо:

— И онези смешни кучета.

Без да чака отговор, слезе на улицата и се отдалечи, без да погледне назад.

— Арогантно същество — измърмори Корнелия, осъзнавайки собствената си силна възбуда.

Падаше му се да се заключи, да залости прозореца и да спи с котката и кучетата в краката си.

Само дето, разбира се, нямаше да го направи. И този проклетник го знаеше.

— Защо стоиш на отворена врата, Нел?

Корнелия побърза да затвори вратата, когато чу зад себе си гласа на Аурелия.

— Просто стоях на слънце — каза тя небрежно.

— Много любезно предложение ни направи виконтът — каза Аурелия, поглеждайки замислено към зълва си, която още стоеше неподвижна на вратата. — Не можем ли да го приемем?

— Разбира се, че не можем, Ели. — Гласът на Корнелия прозвуча почти ядосано. — Този мъж е непознат, или поне е обикновен познат. Как ще изглежда да приемем такъв подарък?

Аурелия вдигна рамене.

— Напоследък го смятам по-скоро за приятел. — Обърна се отново към приемната. — Със сигурност не си придава важност пред нас.

Хвърли бърз поглед към зълва си, докато изричаше това, но Корнелия като че ли не я чу. Аурелия продължи:

— Но не виждам защо някой ще узнава, че се движим с резервната му карета.

Корнелия я последва в приемната.

— Можеш ли да си представиш на какво ще ни направи Маркби, ако това стигне до ушите му?

Аурелия я погледна учудено.

— На какво да ни направи, Нел? Това предложение щеше да бъде от полза за трите ни.

И Корнелия разбра, че собственото й знание за истината относно наистина скандалната връзка между нея и лорд Бонъм оцветяваше всичките й интерпретации. Без това знание нямаше нищо наистина укоримо в предложението. Ели гледаше трезво на подобни неща и ако тя не виждаше нищо лошо, значи наистина нямаше нищо лошо. Но, от друга страна, Ели не знаеше истината. Истината променяше всичко.

Тя каза с престорена небрежност:

— Може да съм прекалено предпазлива, но знаеш много добре, както и аз, колко малко ще е необходимо на графа, за да ни завлече обратно.

Аурелия се засмя.

— Мислиш, че ще реши, че сме харемът на виконт Бонъм? Наистина, Нел, това е абсурдно. — Разсмя се още по-силно. — Трите държанки на лорд Бонъм на Кавендиш Скуеър.

Корнелия се усмихна едва-едва.

— Наистина, Ели, абсурдно е, но все пак смятам, че трябва да се постараем сами да се справим с въпроса около каретата.

Аурелия вдигна ръце в знак, че е победена.

— Както искаш, Нел. Да пратим бележка на Найджъл. Странно, че не се е отбивал напоследък — каза тя, приближавайки се към бюрото. Отговори на собствения си въпрос. — Сигурно много се забавлява и не му се мисли за старомодните братовчедки.

Хари беше стигнал до ъгъла на Уимпоул Стрийт, когато чу зад себе си бързи стъпки.

Забави ход, разпознавайки стъпките, но спря едва след като зави зад ъгъла и нямаше как да ги виждат от къщата. Отправи къс поздрав:

— Лестър.

— Да, сър — каза мъжът, изравнявайки се с господаря си.

— Мисля, че мога да разменя напръстниците, сър. Онази бавачка, Линтън, мърмореше, че дамите щели да отидат с децата да гледат лъвовете следобед в „Ексчейндж“. — Имитира гласа на бавачката: — И кой ще се занимава с тях, като се върнат уморени, горките мъничета. Сякаш нямам достатъчно работа, а и лейди Сюзън май е понастинала.

Хари се усмихна, но се поколеба, преди да се съгласи. Ако хванеха Лестър, щеше да бъде ужасно трудно да го измъкнат от ръцете на градските стражи. Но пък той беше опитен и ако жените излезеха от къщата.

Той бръкна в джоба си за напръстника.

— Щом мислиш, че ще успееш, ще бъда доволен ако приключим с това.

Лестър взе малкия предмет и го вдигна.

— Приличат си, сър — забеляза с нещо като благоговение.

— Не съвсем — каза малко мрачно Хари. Не обичаше да шлифова, а и гравираното на този напръстник не се доближаваше до стандартите му. — Бързах, гравюрите са груби. Но трябва да мине пред лейди Дагнъм. Ако нашите френски или руски приятели го пипнат, скоро ще разберат, че е фалшив.

Намръщи се ядосано. Оригиналният напръстник представляваше часове похабен труд, а когато си го възвърнеше, трябваше да го стопи, за да унищожи кодовете, гравирани по него. Въпреки че заместващата кутийка за емфие вече пътуваше с куриер, всичко в оригиналния напръстник крещеше за достоверност и не можеше да го остави непокътнат. Попаднеше ли не, у когото трябва, щеше да бъде мощно оръжие за разпространяване на дезинформация, още повече пък за идентифициране на английските агенти и двойни агенти по целия континент.

Колкото по-скоро се превърнеше в локва разтопено сребро, толкова по-добре, но врагът нямаше да знае това, а той трябваше да предположи, че те продължават да планират как да си го върнат. Една причина Лестър да остане на стража в къщата на Кавендиш Скуеър. Хари имаше повече вяра в кутрето на Лестър, отколкото в обединената сила на късоцевката на Маркъм и онези шумни розови паленца.

И това го върна към Найджъл Дагнъм. Привидно липсващият братовчед. Къде е?

Хари смяташе да алармира министерството за възможността Найджъл Дагнъм да е бил вербуван от френски агент, но пък тогава се наложи да се затвори в мрачното си кабинетче във военното министерство и цялата работа му беше изхвръкнала от главата. Не беше сметнал, че е особено належащо, щеше да отнеме време и внимателно планиране, за да се осъществи подобно вербуване, но ако онова кутре беше изчезнало, значи беше крайно време да гонят следите му до дупка.

Погледна джобния си часовник. Четири часът. Твърде рано за вечерни игри и твърде късно дори за лудите глави, които играеха цяла нощ и продължаваха до късно на следващия ден. Те щяха да спят дълбоко по това време, подготвяйки се за масите по-късно довечера. Повечето от собствените му приятели щяха да бъдат или на езда, или на разходка с каретите си из Хайд Парк, или в някой клуб по фехтовка или бокс. Някак си не му се вярваше, че Найджъл Дагнъм може да е сред тях. Беше прекалено разпуснат за потните коринтски удоволствия. Не, Дагнъм вероятно щеше да си отспива след тежка нощ.

Насочи стъпките си към Албимарл Стрийт. Малко усилени упражнения щяха да прочистят главата му и може би щеше да попадне на някой, който е виждал младия Дагнъм в последните няколко дни.

— Просто дръж под око кутията за ръкоделие, Лестър. Докато си в къщата, знам, че никой друг няма да се доближи до нея.

— Да, сър. — Лестър се извърна към посоката, от която беше дошъл, и продължи: — Искате ли да остана в къщата тази нощ?

Слаба усмивка блесна в хладните очи на господаря му.

— Не, Лестър, Аз ще се погрижа довечера.

Лестър не каза нищо, изражението му остана неразгадаемо. Дамите от Кавендиш Скуеър нямаха нищо общо с обичайните любовници на виконта и никаква прилика с покойната лейди Бонъм. Но, от друга страна, не би очаквал лорд Бонъм да се изкуши да завърже връзка с жена, дори далечно напомняща мъртвата му съпруга.

Хари зави по Албимарл Стрийт и изкачи стъпалата на номер седем. Дискретна табелка до вратата гласеше просто „Метр Албер“. Майсторът фехтовач вече беше малко бавен, но все още беше най-сръчният учител по фехтовка в града.

Вратата не беше заключена и се отвори след натискането на дръжката. Хари изтича с лекота нагоре по тясното крило на стълбите в края на тясното преддверие и отвори двойните врати най-горе на стълбището. Дългата salle, цялата в огледала, беше тиха, единствените звуци бяха докосването на стомана о стомана и мекият глух тропот на обути в чорапи крака по дъските на пода. Въздухът миришеше на прясна пот, а високите прозорци в далечния край бяха отворени, пропускайки ледения следобеден въздух. Небето започваше да притъмнява със спускането на ранния здрач, но дългата зала беше осветена от редицата свещи в свещници на двете странични стени.

Един мъж, който наблюдаваше няколкото двойки фехтовачи, тръгна към Хари веднага щом той влезе.

— Лорд Бонъм, отдавна не съм ви виждал. — Приветства виконта с поклон, който не беше нито сервилен, нито такъв между равни. — Ще опитате ли няколко удара?

— Ако обичате, метр.

Хари се измъкна от палтото си.

— Шпага или сабя? — Метр Албер отиде към далечната стена и спретнато подредените чифтове оръжия. Погледна към Хари и отговори на собствения си въпрос. — Шпага, мисля.

— Както кажете, метр.

Хари седна на дългата ниска скамейка, която вървеше покрай цялата стена, и събу обувките си. Издърпа шалчето, разтърсвайки гънките така небрежно, че камериерът му би се ужасил, и нави бухналите ръкави на ризата си.

— Имайте милост — нареди с усмивка, докато хващаше подадената му дръжка на шпагата. — Минаха най-малко две седмици.

Метр Алберт поклати глава.

— Вас, милорд, две седмици няма да ви направят по-бавен.

Заеха местата си, поздравиха се взаимно с оръжията си и започнаха. Хари, както винаги, забрави всичко, с изключение на това, с което се занимаваше в момента. Виждаше само проблясващите остриета, чувстваше само изтръпване в китката, когато оръжията се срещнеха. Нападаше, финтираше, ангажиран с прекрасното умствено занимание да надхитри майстора, докато тялото му се разтягаше и напрежението от часовете прегърбване над бюрото изтичаше от раменете и врата му, и той усещаше мускулите си да се удължават и да пружинират.

Плъзна се под защитата на учителя в секста, докосна гърдите му със затъпения връх на оръжието си и метр Албер отстъпи, признавайки попадението с обърната длан.

— Touche. Както казах, милорд, две седмици няма да ви направят по-бавен.

— Браво, Хари. — Сър Никълъс Питършам, който точно беше привършил със собствената си тренировка, подпря върха на сабята си на пода. Поклони се на опонента си, който отвърна на любезността. — Още не съм улучвал Албер с шпага. А ти, Форстър?

Лорд Форстър, висок, гъвкав джентълмен с много светли очи и доста невзрачно държание, което не издаваше състезателен дух, въздъхна и изтри чело с носната си кърпа.

— Уви, не съм, Ник. Но никой от нас не може да се сравнява с Хари.

Хари се засмя.

— А ти, Дейвид, си ме приковавал поне два пъти с шпага. Няма нужда от фалшива скромност.

Лорд Форстър грациозно сви слабите си рамене.

— Просто късмет, скъпи приятелю, просто късмет.

— Тогава нека пак да си опитаме късмета — предложи Хари, желанието му за състезание се беше пробудило. Вдигна шпагата си в поздрав. — Освен ако не си уморен след схватката с Ник.

Само това подтикване беше достатъчно. Дейвид смени сабята си с шпагата, подадена му от метр Албер, и отвърна на поздрава на Хари. Заеха позиция и метр Албер отстъпи с многозначителна усмивка. Застана до Ник, наблюдавайки двамата почти равни фехтовачи. Но Хари впрягаше в играта ума си и двамата го знаеха, физически той не беше по-добър дуелист от противника си, но имаше проницателния ум на шахматист и виждаше повече, отколкото обичайните няколко хода напред, за да планира стратегията си.

Остриетата нападаха, оттегляха се, напредваха в устойчив танц, двамата дуелист все повече се изпотяваха, докато темпото се забързваше. Дойде един миг, когато леко спъване остави лявата страна на Дейвид незащитена. Хари дръпна назад шпагата си, острието й мина под оръжието на противника му и опря в гърдите на другия.

Хари дръпна острието и се засмя, докато отстъпваше, готов да нападне в кварта. Но Дейвид насочи надолу върха на шпагата си с жест на примирение.

— Стига толкова — каза той, изтривайки чело с ръкава си. — Ще ти отстъпя този път, Хари, но искам реванш, за да видим кой е майсторът.

Хари се засмя и протегна ръка.

— Със сигурност, Дейвид. Със сигурност — съгласи се, докато на свой ред изтриваше чело.

Другият се засмя заедно с него и го прегърна през раменете.

— Този финт в секста си беше чист трик.

— Албер ме научи последния път, когато се фехтувахме — каза Хари, накланяйки глава към учителя. — Прегрях. Да намерим някоя кръчма. Ник, идваш ли?

— О, да, на всяка цена — съгласи се любезно Ник, вземайки палтото, което беше съблякъл.

Сбогуваха се с метр Албер и излязоха навън в сгъстяващия се здрач. Новите газови лампи бяха запалени и странната им жълта светлина разпръсваше мрака със свръхестествено сияние с цвят на сяра. Беше студено и потта бързо съхнеше, докато тримата мъже вървяха към Пикадили и светлините на една кръчма.

— Значи семейните задължения ти попречиха, а, Хари? — запита Ник, докато вдигаше запенената халба към устните си.

— Отгатна — отговори Хари, избърсвайки с пръст пяната от горната си устна.

— Мина ми през ума нещо подобно — кимна Ник, но изгледа проницателно приятеля си над изподрасканата и изпоцапана маса до витрината на „Червената лисица“. — Наистина те ангажират.

На Хари му се струваше, че Ник е отгатнал, че в отсъствието му има нещо повече от обичайните извинения със семейни работи, но не мислеше, че приятелят му ще настоява за обяснение — първо, би било много неучтиво да намекне, че не му вярва, и второ, Хари беше сигурен, че Ник има някаква представа, че става дума за държавни работи. И ако беше така, той знаеше да си държи езика зад зъбите.

Хари смени темата.

— Имам работа с младия Дагнъм — каза той. — Не мога да го намеря. Виждали ли сте го? Ник. Дейвид?

— Не го познавам — каза лорд Форстър, като вдигна ръка към прислужницата, която минаваше с пълна кана бира. — Чашите ни са празни.

— Веднага, сър.

Девойката направи реверанс и се наведе да напълни халбите им; ниско изрязаният и корсаж им даде цялата гледка, която можеха да желаят.

— Хубаво момиче — забеляза Дейвид, извръщайки се, за да я наблюдава как върви с полюляващи се бедра между масите.

— Винаги си имал вкус към простолюдието, Форстър — подчерта приятелски Ник. — И за да отговоря на въпроса ти, Хари, последния път, когато видях младия Дагнъм, играеше в „Пикъринг Плейс“. Проклет млад глупак — добави той, забивайки отново нос в халбата си.

Хари направи гримаса, съгласявайки се с преценката.

— Кога беше това?

Ник се намръщи.

— О, преди три дни, може би четири, не помня точно. Знаеш как е, едната вечер просто прелива в следващата.

— Грешник — нападна го Хари с усмивка.

Ник само се засмя.

— Защо е този интерес към Дагнъм, Хари? Обикновено не се сдружаваш с младоци.

— Така е — съгласи се Хари. — Но случайно се запознах с една негова братовчедка преди две седмици.

— Братовчедка? — намеси се Дейвид.

— Вдовица — обясни спокойно Хари. — Заедно със снаха си и с една тяхна приятелка са си устроили дом на Кавендиш Скуеър.

— Не съм ги виждал.

Дейвид премига в смътната светлина.

— Така е, досега си стояха у дома. Но те уверявам, че ще ги видиш, когато му дойде времето.

Хари остави халбата си на масата и бутна назад стола си.

— Една минута, Хари. — Ник го дръпна за ръкава. — Стига загадки. Те интересни ли са за нас?

— Да, имат ли пари? — побърза да се осведоми Дейвид, вечно във финансов недостиг.

Хари вдигна рамене.

— Изобщо не съм сигурен — отвърна с лекота, макар да знаеше много добре, че въпросните пари са малко. — Но една къща на Кавендиш Скуеър не е евтина.

— Наистина. — Дейвид кимна проницателно. — Най-добре да посетим… кого?

— Лейди Дагнъм, лейди Фарнъм и лейди Ливия Лейси — каза Хари, докато слагаше ръкавиците си. — Две вдовици и една стара мома.

— Значи всичките са на пазара? — произнесе замислено Ник, гледайки приятеля си с присвити очи. — Имаш ли някакъв интерес там, Хари? Най-добре си кажи, преди Дейвид да атакува.

Хари поклати отрицателно глава.

— Познаваш ме, Ник.

Вдигна ръка за довиждане и си запробива път през тълпата към изхода.

— Да, знаем те, Хари — каза тихо Ник. — Парен каша духа.

— Не го обвинявам — каза Дейвид. — Лоша работа беше това със съпругата му.

— Много лоша — съгласи се Ник. — Така и не разбрах защо изобщо се ожени за нея.

— Дъщеря на дук — напомни му Дейвид, давайки знак да им донесат още бира.

— Да, но на Хари не му пука за това. — Ник поклати глава. — Не, факт е, че я харесваше. Но винаги ми се е струвало, че у нея има нещо гнило.

— Не говори лошо за мъртвите — каза Дейвид, но без особено убеждение. — Ужасен начин да умреш.

Ник забарабани по масата.

— Само ако Хари не се бе случил в къщата по това време.

Дейвид го изгледа остро.

— Мислиш, че.

— Не нито за минута не съм си го помислял — побърза да отрече Ник. — Но изглеждаше зле, особено след като се разбра за тази работа с Вайбърт.

— Не разбирам обаче защо дукът раздуха нещата. Човек може да си помисли, че е искал да защити репутацията на дъщеря си. Но като настоя за разследване, разкри каква е била всъщност. Не по-добра от проститутка.

— Сега кой говори лошо за мъртвите? — каза Ник с безрадостно изсмиване. — Но Хари беше оправдан, а дукът просто изглеждаше като глупак, след като не оставя нещата да затихнат.

Дейвид мрачно поклати глава.

— Хари никога няма да го преживее. Винаги ще има петно, намек за съмнения. Ако се ожени отново, няма да бъде за благородничка, обзалагам се, на каквото искаш.

— Аз не бих се обзаложил — каза Ник. — Хари няма да се ожени повторно, даже да му дадеш златото на Мидас. — Бутна назад стола си. — Трябва да вървя. У вас ли се прибираш? Ще те изпратя до Портман Скуеър.

16

Хари обиколи клубовете, но никой от портиерите или лакеите не си спомняше да е виждал господин Дагнъм в последните няколко дни, макар че всички те го помнеха, и то поради една и съща причина. Полиците на честа. Младият мъж като че ли беше натрупал значителни дългове към членовете.

— Говореше се за изключване от клуба, милорд — каза с дискретен шепот достолепният и много опитен иконом в „Уайтс“ — Но дочух, че господин Дагнъм в крайна сметка е уредил дълговете си и не се чу нищо повече. Но от известно време не е идвал. Сигурно е някъде в провинцията. Трудно е за такива младоци, когато прегорят така. Имат чувството, че няма да посмеят да се покажат отново пред обществото. Но това отминава. Ще го видим пак след една-две години, помнете ми думата, милорд. Когато вече няма да е толкова зелен.

— Сигурен съм, че сте прав Нейсби. — Хари плъзна една гвинея в облечената в ръкавица длан на мъжа. — Виждали сте много като него през годините.

— Така е, милорд, така е. — Икономът се поклони, докато опитните му пръсти идентифицираха монетата в ръката му.

— И благодаря, милорд.

— Благодаря, Нейсби.

Хари излезе на улицата. Сега накъде? Още беше много рано игралните зали да са отворени, а той имаше планове за вечерта, в които не влизаше търсенето на някакъв младеж, успял да се забърка в неприятности. Както изглежда, и да се измъкне от тях. Но откъде бяха дошли парите, с които е платил дълговете си?

Реши да се върне пеша до дома си на Маунт Стрийт, за да вечеря, но спря, когато каретата на маркиз Колтрейн наближи „Уайтс“. Обърна се към клуба, учтиво изчаквайки лакея да спусне стъпалата, за да може маркизът да слезе на паважа.

— Добър вечер, Колтрейн.

Поклони се на маркиза.

Негова светлост беше дребен, подвижен джентълмен с червендалестия тен на човек, наслаждавал се на дълга любовна афера с бутилката. Вдигна очи към много по-високия си събеседник.

— А, Бонъм, добър вечер. В клуба ли отивате?

— Не и тази вечер, но се надявах да попадна на вас.

Лорд Колтрейн като че ли се учуди. Двамата не се познаваха много добре, а и практически бяха от различни поколения.

— А, добре. Какво мога да направя за вас?

— Търсех вашия гост. Найджъл Дагнъм. Не мога да го намеря вече няколко дни. Надявам се, не е неразположен.

— Господи, откъде бих могъл да знам — каза маркизът. — Той гостува на Гарстън, не на мене. Но като го споменахте, и аз не съм го виждал в къщата. — Поклати глава. — Не че бих го очаквал, при часовете, които спазват тези млади кутрета. Не стават от леглото преди пладне, стоят до полунощ да си прахосват времето и парите по игралните маси.

— Смея да твърдя, че и вие сте нравили същото на тяхната възраст, сър — каза Хари, спомняйки си, че Колтрейн, въпреки всичките си протести, все още беше закоравял комарджия.

Говореше се, че е проиграл две състояния преди тридесетата си годишнина. Само несметното състояние, оставено му от далечен роднина, който притежавал каменовъглени мини в Нортъмбърланд, го спасило от разорение.

Маркизът се поусмихна.

— О, може би. Не бива да завиждаме на младите за младостта им. Препоръчвам ви да намерите Мак, Бонъм. Той ще знае къде е Дагнъм.

С тези думи той се заклатушка малко неуверено към вратата на „Уайтс“.

Хари нямаше да намери Макензи граф Гарстън в този час. Трябваше да чака до утре. Но не можеше да се отърси от смущението, докато вървеше към дома си, и с примирена въздишка насочи стъпките си към Хорстардс.

Мъжът, когото търсеше, за щастие беше лесно откриваем. Началникът на британските тайни служби беше скромен, както го диктуваше нуждата от дискретност. Водеше работата си от поредица кабинети по дължината на един мрачен коридор, вмирисан на прах и мишки, и когато Хари почука на отворената му врата, го намери зает с преместването на флагчета по картата на френското крайбрежие, разпъната на една маса.

Вдигна поглед и сърдечно поздрави посетителя си.

— Хари, какво те носи насам по това време на деня. Липсва ти това място, а?

— Повече от достатъчно ми беше в последните седмици, Саймън — отвърна Хари със суха усмивка. — Но нещо ме безпокои и мисля, че трябва да го огледаме. — Седна на един ъгъл на масата и погледна към картата. — Мрежата?

— Да. — Другият мъж изглеждаше мрачен, докато махаше едно флагче. — Премахнали са предния пост в Ла Рошел. Бог знае откъде са получили информация.

— И всичко е пропаднало?

Хари подсвирна, давайки израз на страха си.

— Така ни се струва. Поне нямаме нищо от никого до момента. Ако някой е оцелял, ще установи връзка в следващите двадесет и четири часа. — Саймън Грант сви рамене и изпухтя. — И така, отклони ума ми от това, Хари, и ми дай нещо друго, за което да се тревожа.

Лицето му, изтощено и с дълбоки бръчки, уморените му, хлътнали очи потвърждаваха думите му. Той беше мъж, който рядко спеше, който чувстваше, че държи в ръцете си живота на всеки агент от широко разпрострялата се мрежа. И Хари отдавна вярваше, че отговорността го убива бавно.

Погледна го със съчувствие и лека вина, че ще го натовари с още мъки, но трябваше да го направи. Само Саймън Грант можеше да му помогне.

Върховният шпионин разчете изражението му и уморена усмивка трепна на устните му.

— Да пийнем чаша кларет — предложи той, махвайки към бюрото. — Пресъхнах. Сядай, Хари.

Хари зае мястото срещу бюрото, прие една доста мътна чаша, напълнена с кларет, и разказа на Саймън за страховете си относно Найджъл Дагнъм.

— Мислиш, че е свързано по някакъв начин с напръстника? — Саймън прокара пръст около ръба на чашата си и я накара да звънне в тихата стая.

— Не знам със сигурност, но може да е просто съвпадение. Мисля, че във всички случаи трябва да го намерим. Ако още не са го вербували, може би просто чакат подходяща възможност.

Саймън кимна, отпи от виното си, остави чашата и посегна към един пергамент.

— Наистина не мога да отделя хора, но ако мислиш, че е наложително, ще го направя. Ще възложа задачата на Коулс и Адисън. Ако е някъде, ще го намерят. — Потопи перото в мастилницата. — Какво искаш да направят с него, когато го намерят?

— Нищо — изрече твърдо Хари. — Просто да ме заведат при него, това е. Аз ще свърша останалото.

Саймън Грант вдигна поглед любопитно.

— Имаш ли някакъв интерес към него, Хари?

— Да кажем, семейни работи — отвърна Хари, оставяйки чашата си, и се изправи. — Съжалявам, че те натоварих с още затруднения, Саймън.

Другият махна с ръка.

— Достатъчно често си ме облекчавал. Във всеки случай, който е предупреден, е въоръжен. Докато държим ситуацията под контрол, може дори да го използваме. Ако французите или дори руснаците се опитват да го вербуват, може би просто трябва да оставим това да стане, а после ние да го вербуваме.

Хари не отговори нищо, така работеше умът на Саймън. Ако зависеше от него самия, би се намесил. Не смяташе, че от Найджъл Дагнъм може да излезе надежден двоен агент.

Сбогува се и излезе от министерството. Единственият му реален интерес към Найджъл Дагнъм беше опасната му близост с жените и децата на Кавендиш Скуеър. Врагът не би дал и пукнато пени за страничните щети. Ако Найджъл беше техният начин да стигнат до напръстника, в такъв случай и жените, и децата им бяха в опасност. Премахването на напръстника вече не беше достатъчно. Той трябваше да намери Дагнъм и да го извади от картината. А хората на Саймън бяха най-бързият начин да го направи.

— И така, в колко часа утре трябва да бъдем готови да приемем дукеса Грейсчърч според вас? — запита Ливия, вземайки парче яребица от подноса, който една от близначките беше поставила на обедната маса.

До него почиваше покрито блюдо с брюкселско зеле.

— Около три часа — каза Аурелия, докато си сипваше печени картофи. — Това е обичайното време.

Вдига поглед с усмивка, когато една от близначките постави сосиера до нея.

— Благодаря, Ейда.

Обръщаше се уверено към жената, след като беше забелязала преди няколко дни, че Ейда има миниатюрна бенка точно над лявата вежда.

— Трябва да поднесем чай, разбира се — каза Ливия, чийто ум препускаше щастливо по този коловоз. — Ейда, мислиш ли, че би могла да направиш от онези прекрасни малки пандишпанени сладкиши?

— Наша Мейвис ги прави — обяви Ейда флегматично.

— О… ами, смяташ ли, че тя би могла да ни ги направи?

Ливия се усмихна триумфално.

— Трябва да я питате, госпожо — съобщи Ейда. — Тя всеки момент ще донесе йепите.

След което излезе от трапезарията.

— Йепите?

Аурелия погледна останалите.

— Репи, струва ми се — обясни Корнелия. Така им казват на север, а, и в Шотландия.

— Откъде, за бога, си го научила?

— Не съм сигурна… а, да, сега си спомням. Когато се роди Стиви, имахме камериерка за детската стая, която беше от север, от Дъръм, струва ми се. Чух я веднъж да говори за йепи. Линтън се оплака, че не разбирала нито дума на момичето, така че трябваше да си иде.

Беше изречено като очевидна истина и Аурелия го възприе така.

— Толкова трудно е да се общува с близначките — въздъхна Ливия. — Но са прекрасни готвачки. Тази яребица е възхитителна. О, и брюкселското зеле, с кестени е. Никога не ядем такива неща у дома.

Изпусна тежка въздишка. Баща й, преподобният Лейси, не одобряваше фантазиите в готвенето. Простите ястия бяха достатъчно добри за трапезата му, както казваше почти всяка вечер, след като прочетеше молитвата. Проста храна и една, най-много две чаши вино за здраве.

Мейвис влезе с репите и Ливия побърза да запита за сладкишите. Близначката като че ли обмисли сериозно молбата о й.

— Тези със сушените череши ли, госпожо? Или със стафидите?

— И двете — каза Ливия, донякъде нерешително. — И двете са чудесни, Мейвис.

Мейвис просто кимна, показвайки, че е разбрала, и излезе, от трапезарията.

— Това „да“ ли беше? — запита Ливия.

— Така мисля — отвърна Аурелия. — Всъщност са много услужливи, но по-скоро са неразговорливи. — Сипа сос върху яребицата и подаде сосиерата на Корнелия, която седеше срещу нея. — Малко сос, Нел?

— О, да, благодаря.

Корнелия започна да си сипва сос, разсеяно наблюдавайки как гъстата течност покрива резените яребичи гърди в чинията й.

Ливия и Аурелия се спогледаха.

— Още малко и ще ги удавиш, Нел — забеляза Ливия. Наведе се, за да даде по едно парченце месо на кучетата, които седяха под масата до краката й.

Корнелия трепна, връщайки мислите си към стаята, и остави сосиерата в чинийката й.

— Мирише прекрасно — опита се да се оправдае. — Може ли да опитам йепите, Ели?

Аурелия бутна супника към нея.

— Изглежда, изминахме дълъг път от първото ни хранене в тази къща — каза тя. — Помните ли хляба със сирене и картофената супа в приемната онази първа вечер? Беше толкова студено и безнадеждно.

— А пък сега. — Ливия махна с вилицата към обстановката. — Вече можем да каним гости на вечеря сега, когато тази стая е толкова прилична.

Корнелия се насили да влезе в разговора с напълно фокусиран ум.

— Не мислех, че трапезарията ще стане толкова хубава — каза тя. — Но сметаненото и златистата боя направиха чудеса; наистина подчертават гипсовите украшения.

— И фреската на тавана — отбеляза Аурелия, протягайки шия, за да погледне нагоре. — Но знаете ли, мисля, че фреската не е само това, което изглежда. Художникът имаше много странен блясък в очите, когато слезе от стълбата, след като я освежи, и почти се изчерви, като го попитах дали рисунката му харесва.

— Е, може би си има скрити съкровища, като формата за желе — каза Корнелия, най-после напълно ангажирана с темата.

— Херувимите със сигурност са много сладки. — Ливия погледна нагоре. — Подозирам, че за да видя цялата картина, ще трябва да бъда достатъчно близо до нея.

— Тогава трябва да вземем подвижна стълба и да се качим, за да я видим отблизо — обяви Корнелия. — Има толкова неща в тази къща, които още не сме проучили както трябва.

— Например тавана. — Ливия си взе още един резен от яребицата. — Хвърлих му един поглед набързо, но беше толкова мръсно, че веднага слязох долу. Но там горе има разни кутии и сандъци.

— Мисля, че си струва да проучим живота на леля София — каза Корнелия. — След като направим това, за което дойдохме тук.

— Което е да атакуваме в пълното си великолепие неподозиращото лондонско общество — обяви Аурелия. — И започваме утре.

— Виконт Бонъм беше така любезен — каза Ливия. — И след такова ужасно начало. — Тя се засмя. — Обидихме го, измамихме го, направихме го за смях, а той ни се отплаща с любезност. Не е ли чудно?

— Наистина — съгласи се сухо Корнелия.

— О, толкова си подозрителна, Нел — заяви Ливия. — Говориш така, сякаш има някакъв скрит мотив, но той знае, че не може да получи къщата, така че какво друго може да иска?

— Нямам представа — каза Аурелия, вперила очи в чинията си. — Смея да кажа, че му харесва нашата компания.

Или твоята, Нел. Тя смяташе, че Ливия не е доловила странното напрежение във всяка стая, където Нел и Хари Бонъм попаднеха заедно. Смяташе и че Лив не е видяла нещо повече в разсейването на Нел, както виждаше тя самата. Но засега щеше да си мълчи.

— Може би — каза Корнелия, защото като че ли се изискваше да отговори.

Не беше сигурна колко време ще пази тази тайна от приятелките си. Не се страхуваше, че те няма да опазят изповедта й или дори, че няма да одобрят тази нейна луда връзка, но се боеше, че ако го оповести, ако го облече в думи, тогава то ще стане реалност, с която ще трябва да се справя. Сега можеше да се прави, че това се случва в някаква друга вселена, с жена, която не беше тя самата от плът и кръв. И ако можеше да го задържи на това равнище на сънищата и мечтите, то нямаше да застраши никого.

Но тя знаеше, че това, което се беше случило между нея и Хари Бонъм, и каквото щеше да се случи отново тази вечер, със сигурност засягаше самата нея от плът и кръв. Самата сърцевина на нейната същност.

Отново се унасяше, а Ели й говореше и тя трябваше да се свести.

Успя някак си да мине през останалата част от вечерта, без отново да се отнесе, а когато се раздели с Лив и Ели пред вратата на спалнята си, не й се стори някоя от тях да я гледа странно.

В спалнята й имаше запален огън, а завивката на леглото беше отметната. Тя остави свещта на масичката до леглото и поднесе една подпалка към пламъка, за да запали свещите на масата до креслото и двете на полицата над камината. После се съблече пред огъня и внимателно закачи дрехите си в гардероба с отмерени движения. Навлече нощницата и закопча дребните копченца отзад на врата. Уви се в дебел пеньоар и се приближи към прозореца.

Вгледа се в тъмнината, едва различавайки кривите клони на ябълковите дървета и очертанията на градинската стена. Четвъртинката луна се показваше от време на време между плуващите облаци. Тя вдигна прозореца. Миришеше на дъжд. Побърза да го спусне само на сантиметър от перваза. Но в стаята все пак влизаше остра струя леден въздух. Котката, която спеше пред огъня, измяука недоволно.

— Е, Писано, но тази нощ трябва да си намериш друго място за спане — каза тя, като се наведе, за да вземе котката.

Пусна я пред вратата, затвори и заключи. Чу я да драска по вратата бързо и яростно и ако не я познаваше, щеше да предположи, че го прави от отчаяние. Не й обърна внимание и в края на краищата котката се отдалечи в търсене на друго топло място. Кучетата бяха с Ливия.

Сега Корнелия трябваше само да чака своя Казанова.

Беше се унесла в странно съноподобно състояние на креслото пред камината, когато чу първия стържещ звук зад прозореца. Остана на място, полупритворила очи, наблюдавайки тъмнината отвън. Видя как една ръка се плъзва между прозореца и перваза и вдига стъклото — достатъчно, за да влезе. Сърцето й се блъскаше срещу ребрата и все пак тя се чувстваше странно парализирана, само очите й се местеха, докато го наблюдаваше как се прехвърля през перваза и влиза в стаята.

Хари затвори прозореца, преди да се обърне полека към нея. Беше облечен целият в черно, както при предишното нощно посещение, черното му палто беше закопчано до брадата, беше увил черен шал около врата си. Дори ръкавиците му бяха черни. Само очите имаха цвят, дълбоко изумруденозелени, вгледани в нея, като че ли обгръщайки я цялата, за да я поемат и да я превърнат в част от него въпреки разстоянието, което лежеше помежду им, докато той стоеше до прозореца, а тя седеше в креслото си край огъня.

Изведнъж той се усмихна и вцепенението, което сякаш беше обхванало и двамата, се разсея. Той се приближи с бързи стъпки. Опря ръце на облегалките на креслото, където седеше тя, и се наведе, за да я целуне по устата. Главата й се облегна назад и върхът на езика й докосна неговия. Тя вдигна ръце, за да обхване лицето му в длани. Бузите му бяха студени, но устата му, пленила нейната, беше топла, влажна и податлива.

Най-накрая той се изправи, вдигайки глава бавно, нерешително. Устните й пареха от властния натиск на тази целувка и тя ги докосна с върха на пръста си, вдигайки очи, за да го погледне, както се извисяваше над нея. Не си бяха казали нищо, откакто той беше влязъл през прозореца, и мълчанието изглеждаше в реда на нещата. Този разговор беше чисто физическо усещане, в него нямаше ум, разум или рационалност.

Той я хвана за ръцете и я накара да се изправи. Прокара пръсти през тежката, лъскава маса на косата й, която се спускаше покрай лицето и по раменете й. Целуна клепачите и с лек допир на езика, което я накара, да се усмихне.

Тя разви шала от врата му, хвърли го настрана, а после започна да разкопчава палтото му със сръчни пръсти. Хари стоеше неподвижно, оставяйки я да действа, докато играеше с косата й, увивайки свободните кичури около пръстите си.

Той помръдна рамене, за да й помогне, докато тя дърпаше плътно прилягащото палто. То падна на пода и той го остави там. Корнелия обърна вниманието си към ризата му, копчетата поддаваха светкавично, докато дишането й ставаше все по-учестено. Тя смъкна ризата и прокара ръце по гърдите му, дразнейки малките, твърди зърна с върха на пръста си. Сведе глава и ги близна, засмя се тихо, когато те реагираха с втвърдяване. Досега не беше осъзнавала, че и мъжките зърна могат да бъдат чувствителни като женските.

Езикът й започна да прокарва пътека по гърдите му, а пръстите й се заеха с копчетата на панталоните, ръцете й грубо смъкваха освободената дреха. Един нокът закачи кожата му, но и двамата не забелязаха тънката червена драскотина. Тя коленичи, за да позволи на езика си да прокара влажна пътека надолу по корема му, задържайки се във вдлъбнатината на пъпа. Ръцете и стиснаха седалището му, докато езикът й описваше кръгове около плътния, набъбнал пенис, стърчащ от гнездото тъмни косми. Тя облиза солта от върха му и ръката й се плъзна между бедрата му, обхващайки тестисите, докато един пръст се изкачваше предизвикателно и вещо към цепнатината на седалището.

Острото му ахване я накара да се усмихне дори през мъглата на страстта, която я обвиваше. Никога преди не беше играла с мъжко тяло и никога не би повярвала, че ще знае как да достави и на двама им това дълбоко удоволствие, но знаеше, тялото й знаеше. Това беше дълбоко, атавистично познание.

Хари играеше с косата й, взирайки се напрегнато в сведената й глава, докато тя го докарваше все по-близо до кулминацията. Когато усети, че е на ръба, но още можеше да се владее, той я накара да вдигне глава и се вгледа в очите й, подобни на сапфири, чиято пронизителна синя светлина трептеше, сякаш я виждаше през мъгла. Устните й бяха полуотворени, езикът й се показваше помежду им, облизвайки соления му вкус.

— Стани — прошепна той, гласът му беше пресипнал и дори на него му прозвуча странно.

Наведе се и я вдигна на крака. Обхвана лицето й в длани и я целуна по устата, а езикът му се вмъкна дълбоко навътре. Развърза колана на пеньоара й и дръпна дебелата материя от раменете й. Прокара ръце по тялото й, притискайки нощницата към формите му, очертавайки извивката на щедрия й бюст, издутините на бедрата, леката закръгленост на корема. Муселинът беше тънък и кожата й беше като сянка на слонова кост под него, с изключение само на розовите й зърна.

Той премести едната си ръка към мястото, където се съединяваха бедрата й, обгръщайки мекото хълмче на секса й под муселина, усещайки топлината й, гнездото от твърди косми. В това докосване през плата имаше нещо наситено еротично, нощницата й скриваше толкова, колкото и разкриваше. Той изследваше интимните места на тялото й, но ги изследваше през воал.

Продължаваха да мълчат. Единствените звуци бяха съскането на огъня и тихото им свистящо дишане, докато стояха, докосвайки се взаимно, преплели погледи, всеки търсеше от другия въпросите и физическите реакции, които щяха да им отговорят.

Накрая напрежението избухна, както и трябваше. Корнелия отстъпи леко назад, разкопчавайки нощницата, но без да изпуска погледа на Хари. Дръпна дрехата над главата си и я хвърли настрана.

Очите на Хари се плъзнаха в милувка по тялото, открито за погледа му. Той се усмихна и каза:

— Ти стоиш там, скъпа, великолепна в голотата си, а моите панталони ми връзват глезените.

Корнелия се засмя, дълбок, чувствен смях на възхищение пред нелепостта на всичко това и пред възхитителното обещание на ситуацията.

— Ела тук.

Протегна ръце, после с драматичен жест падна на леглото зад себе си, тялото й се отпусна в неприкрита покана, а очите й бяха пълни с чувствена дяволитост, докато го наблюдаваше как се измъква от обувките и панталоните си.

Той опря едно коляно на леглото до нея и започна отново да гали тялото й, вече омаян от усещането на кожата й под пръстите си. Галеше я така, сякаш я скулптираше, и очите му следваха пръстите му, сякаш искаше да запомни всеки сантиметър от нея.

А Корнелия лежеше неподвижно под тези изследващи очи и пръсти, разперила широко ръце, разтворила крака, гърдите й се бяха отпуснали спокойно върху ребрата й. Когато той опря и другото си коляно на леглото и я обкрачи, тя го загледа с присвити очи, прокарвайки длани по хлътналия му корем, по твърдите върхове на тазовите му кости. Той плъзна ръка между бедрата й, безпогрешно намирайки всички най-важни части от нея, и хълбоците и се надигнаха в прилив на предчувствие.

Когато вълната се оттегли, тя погледна в усмихнатите му очи и изрече:

— Исках да ти дам това, но ти ме спря.

— Ах, скъпа, Майката Природа раздава даровете си предубедено — измърмори той с лек смях. — Жените са благословени със способността да постигат върха много пъти последователно. Горкият мъж, уви, има само един шанс за величие, преди да се излее.

Приглушеният смях на Корнелия накара сълзи да избият в очите й. Той изглеждаше и говореше с такава комична уплаха, толкова не приличаше на мъжа, когото тя познаваше. На умерения, изящен, сдържан аристократ.

Но както винаги беше знаела, у Хари Бонъм имаше нещо много повече от това.

Мимолетната мисъл изчезна, преди да се оформи. Сега той се навеждаше над нея, очите му вече не се смееха, а бяха изпълнени с настойчивостта на страстта, която отново разпали нейната. Той прокара ръце под ханша й, после вдигна краката й на раменете си. Хвана седалището й с длани и навлезе дълбоко в повдигнатото й тяло. Толкова дълбоко, че тя почувства как той става част от нея, вече не властно присъствие, а съществена част от сърцевината й.

Тя повдигна ханша си още повече, стремейки се да го привлече още по-дълбоко, вътрешните й мускули се стягаха около него, завладяваха го, правеха го неин. Той излезе от тялото й миг преди края, както беше направил и преди, и тя почувства миг загуба, удавена в последвалата конвулсия на собствения й оргазъм. А когато всичко свърши и краката й се свлякоха от раменете му, а той се отпусна тежко върху нея, тя го стисна здраво, потта им се смеси, слабините им вече не бяха свързани, но пулсираха в един ритъм и за миг нямаше нищо друго, освен изтощената, потна екзалтация на върховното удовлетворение.

Тогава, както винаги, реалността се завърна. Корнелия се раздвижи първа, ръцете и леко докоснаха гърба на Хари и той, реагирайки с мигновена вежливост като се търкулна на леглото до нея. Положи ръка на корема й, дишайки тежко.

Тя сложи ръка върху неговата, усещайки как се вдига и спада коремът й. Огънят догаряше, свещите пускаха пушек. В полумрака нищо не изглеждаше такова, каквото беше преди. Тези подобни на сън среднощни любовни срещи бяха лудост. Тя беше луда да рискува всичко за няколко блестящи мига на чувствена наслада.

— Какво има? — заговори Хари с обичайния си глас, измъквайки ръката си изпод нейната. Надигна се, спусна крака от леглото и се извърна, за да я погледне. — Какво има, Нел?

— Нищо — каза тя, усещайки колко неадекватно е това. Надигна се, придърпвайки възглавниците зад гърба си. — Просто един странен миг на несигурност. Знаеш как е.

Лекият й смях обаче не би убедил дори земен червей.

— Каква несигурност? — Изгледа я сериозно. — В един миг летиш в небесата, а в следващия те сковава някакво съмнение, недоволство, не знам. Кажи ми.

Не беше настояване, с което Корнелия да знае как да се справи. Доколкото знаеше от опит, мъжете не чувстваха тези подмолни течения, те бяха реките, които само другите жени можеха да разберат. Усетеха ли нещо нередно, мъжете можеха лесно да бъдат залъгани със смях, нежни думи, леки намеци за домашни проблеми. Но не и Хари Бонъм, очевидно.

— Не мога да го направя — изрече тя.

Хари стана. Наведе се за миг над нея, вдигна я леко, за да измъкне отдолу покривката, и сръчно я настани между нея и дюшека.

— Ще настинеш — каза прозаично.

— И ти.

Това изглеждаше единствената адекватна реакция. Корнелия придърпа завивката до брадичката си, надигайки се по-високо върху възглавниците. Искаше да отгърне завивката, да го повика под нейната топлина, да усети кожата му до своята, но това не можеше да стане.

Хари обу панталоните си, после се наведе, за да хвърли още въглища в огъня. Изправи се и се обърна към нея, застанал с гръб към огъня.

— Защо да не може, Нел?

Тихият въпрос остана да виси може би дълго във въздуха. Корнелия затвори очи, опитвайки се да намери верните думи. Хари не помръдваше от мястото си до огъня. Стоеше, отпуснал ръце край тялото си, зеленият му поглед се впиваше в лицето и.

— Трудно е за обясняване — изрече тя накрая.

— Но трябва да опиташ — отвърна той със също такъв тих глас като преди.

— Много добре. — Тя вдигна очи към него. — Не обичам тайните. Не харесвам скритите неща. Карат ме да се чувствам неудобно.

Очите му се присвиха, втренчени в лицето й.

— Разбирам го, но мисля, че не само това те притеснява.

Неспокойните пръсти на Корнелия мачкаха чаршафа.

— Имам деца.

— Знам — каза той сухо. — Но какво общо имат те?

— Какво общо имат? — повтори тя раздразнено. — Всичко, разбира се. Не мога да направя каквото и да било, което ще им се отрази зле, сигурно ти е ясно?

— Да, разбира се, ясно ми е — отвърна той, на свой ред леко раздразнен. — Но не виждам как няколко откраднати тайни любовни срещи изобщо ще се отразят на тях.

— Първо, както вече казах, не обичам потайните неща. — Сега носещият се във въздуха гняв й помагаше. — И второ, дори да искаме, мислиш ли, че ще успеем да опазим тайната?

Хари си спомни всичките тайни, които беше пазил с години, и едва не се засмя.

— Аз със сигурност бих могъл — каза той. — Бива ме да пазя тайни.

Приближи се към леглото, наведе се и взе ръцете й.

— Нел, скъпо момиче, мога със сигурност да ти обещая, че никой никога няма да узнае за това, освен ако ти не го разгласиш.

Тя поклати глава.

— Не е достатъчно, Хари. Имам прекалено много за губене, ако ме засегне дори намек за скандал. Не мога да поема никакъв риск.

Той пусна ръцете й и се изправи. Намръщи се.

— Какво е заложено?

— Децата ми — изрече тя. Срещна навъсения му поглед и поклати глава. — Синът ми е наследник на дядо си, граф Маркби. Преди Стив да замине на война, даде съгласието си аз, ако той умре, аз да имам пълното и изключително попечителство над децата ни. Баща му, както можеш да си представиш, е бесен и ще направи всичко, за да оспори това попечителство. Ако му дам и най-малък повод, ще ми вземе децата. И няма съд в страната, който да не го подкрепи, ако майката на неговия внук и наследник е замесена в скандал.

Хари замислено подръпна долната част на ухото си.

— Разбирам тревогата ти, но никой няма да разбере, Нел. Освен ако, както казах, ти не го разгласиш.

— Лесно ти е да го кажеш. — Тя не можеше да скрие горчивината в гласа си. — Но ти не рискуваш нищо, Хари. Аз рискувам всичко.

Той не каза нищо, само остана прав, загледан в нея, намръщен, от което веждите му се бяха събрали, после се обърна и вдигна ризата си от пода. Облече се бързо и седна до нея на ръба на леглото, за да обуе обувките си. После се извърна настрани и я целуна — леко, като за сбогом.

— Ще поговорим за това друг път. — Докосна бузата й със страничната повърхност на показалеца си и се изправи. — Ще се видим днес следобед, в по-различна обстановка.

Отправи й мимолетна усмивка, вдигна прозореца и изчезна.

Корнелия стана от леглото и се приближи към прозореца. Погледна навън към сивеещия мрак, но облечената в черно фигура се сля така бързо със сенките, че не успя да го различи, макар да знаеше, че трябва да е още в градината.

Остана, скръстила ръце на гърдите си, питайки се защо толкова иска да сложи край на този необикновен идиличен сън. Хари сигурно беше прав. Никой никога нямаше да узнае. Тя беше сигурна, че той би запазил тайната. Невъзможно беше да си представи, че той ще наруши думата си, също както инстинктивно усещаше, че не се е пошегувал, казвайки, че го бива да пази тайни.

Какво знаеше тя за този мъж отвъд повърхността, която й беше показал? Имаше братя и сестри, семейство, с което явно беше доста близък. Бил е женен. Съпругата му е умряла в злополука. Беше казал, че я е обичал, не, чакай малко, не беше казал точно това. Отново чу гласа му. Вярвах, че я обичам. Точно това беше казал. Не просто твърдение. Не, в никакъв случай.

И какво означаваше това? Във всеки случай, имаше ли значение за малкото приключение, което изживяваха? Не, реши тя, нямаше. Един отминал брак по сметка нямаше абсолютно нищо общо с настоящето. И какво се криеше зад опърничавата й решимост да прекрати всичко още преди да е започнало? Наистина не обичаше тайните, скритите неща. Никога не ги беше обичала, дори като дете не можеше да лъже. Лицето винаги я издаваше, както и неубедителният тон на гласа й. Но сега беше възрастна в свят на възрастни и това беше ситуация за възрастни. Нямаше да навреди на никого и ако последните две ситуации показваха нещо, връзката щеше да й доставя само чиста наслада.

Но тя не искаше тайна връзка. Всичко изглеждаше много просто. Въпреки че в тази връзка нямаше никаква изневяра. Никой не беше предаден или наранен по какъвто и да било начин. И все пак не й се струваше редно. Сякаш в това имаше нещо срамно. Дупка в ъгъла, криене в сенките.

— Проклети неприятни скрупули — измърмори тя, почти затръшвайки прозореца.

Едва ли би могла да очаква предложение за брак след две идилични интерлюдии между чаршафите. Дори да искаше или да беше готова да мисли за такова предложение.

17

Корнелия разглеждаше критично отражението си във високото огледало в своята спалня. Следобедната й рокля от нарцисовожълт крепдешин далеч не приличаше на обичайните й прости рокли. Деколтето представляваше дълбок остър прорез, който стигаше почти до колана от тъмнозелено кадифе, прихванат точно под гърдите й. Формата им и долчинката между тях бяха подчертани много добре, реши тя, окачвайки една аметистова висулка на шията си. Малките буфан ръкави не покриваха почти нищо, но голите й ръце бяха красиво закръглени. Общо взето, ефектът беше хубав, макар че в действителност й беше малко студено. Но тя имаше кашмирен шал с тъмнозелени ресни, който щеше хубаво да допълва роклята и поне да прикрива гъшата кожа, предизвикана от студа.

За светското посещение този следобед беше свила гъстата си коса в гръцки кок, вързан с тъмнозелено кадифе, за да се съчетава с колана на роклята и ниските копринени обувки. Целият ансамбъл е много хармоничен, помисли тя.

Хари щеше ли да помисли същото? Тя побърза да отблъсне тази мисъл. Мнението на виконт Бонъм не беше важно. Или не би трябвало да бъде. Вродената честност породи добавката.

— Нел, готова ли си? — обади се Ливия от коридора, като същевременно почука леко на вратата. — Ние с Ели сме толкова елегантни, няма да повярваш. — Отвори вратата и пъхна глава в стаята, за да се огледа. — О, изглеждаш великолепно. Почти царствено.

— Дайте да ви видя вас двете — помоли Корнелия със смях, извънредно щастлива, че я отвличат от мислите й. — О, наистина сте много елегантни.

Приятелките й стояха една до друга пред вратата — Аурелия в рокля от розова коприна, която подчертаваше светлорусата й коса и тъмнокафявите очи, а Ливия беше в сметаненобял муселин, а синьо-черната й коса падаше в изкусно оформени къдрици около ушите.

— Нейна светлост не би трябвало да сметне за провинциални мишки своите домакини — коментира Корнелия, намятайки шала на раменете си. — Дано Маркъм да е напалил хубав огън в салона. Тракащите зъби и гъшата кожа не са особено привлекателни, нито пък изтънчени.

Трите се засмяха и с едно окончателно подръпване на полата си Корнелия ги последва надолу по стълбите точно когато стоящият часовник в коридора удари три часа. Осъзнаваше необичайната си нервност. Светските събития бяха престанали да я тревожат преди много години и нямаше какво да я изнервя у един следобеден посетител. Ели и Лив изглеждаха съвършено непринудени, дори леко възбудени. Но Корнелия усещаше само несигурност.

Но тя знаеше защо. Хари. Хари щеше да дойде тук и споменът за всичко, което бяха споделяли предната нощ, и как се бяха разделили, всичко това щеше да бъде в стаята с тях, както пословичният слон в ъгъла. И тя трябваше някак си да се държи така, сякаш няма никакъв слон.

Салонът беше окуражаващо приветлив, старовремската му елегантност ясно личеше въпреки поовехтелите мебели. Ливия огледа царството си с удоволствие.

— Радвам се, че не се опитахме да сменяме мебелите или завесите — каза тя. — Всичко се съчетава, сякаш трябва да е точно така, както е.

— Мисля, че това е така за цялата къща — забеляза Аурелия, оправяйки възглавницата на едно кресло. — Има индивидуалност.

— Може би затова леля София не искаше да я продавам — изрече замислено Ливия, приближавайки се към високите прозорци, които гледаха към улицата. — О, ето го лорд Бонъм, язди до една карета. И вътре има две дами.

— Мислех, че ще доведе само пралеля си. — Аурелия побърза да застане до Ливия. — А, другата е лейди Сефтън.

— Със сигурност държи на обещанията си — каза Корнелия, вдигайки леко вежди — Обеща да ни доведе една от покровителките на „Алмакс“. Само че вие двете се махнете от прозореца. Ако погледнат нагоре, ще ви видят как ги зяпате.

Аурелия и Ливия бързо се дръпнаха и заеха грациозни пози на дивана. Корнелия реши да застане до камината, спокойното й изражение прикриваше учестения ритъм на пулса й.

Маркъм отвори вратата и пъхна глава в стаята.

— Едни дами, госпожо, и онзи лорд Бонъм — обяви той.

— Благодаря, Маркъм — каза Хари, отваряйки широко вратата за спътничките си.

Корнелия бързо пристъпи напред с усмивка на лицето и протегната ръка.

— Трябва да извините Маркъм. Той има някои ексцентрични навици, но е бил любим прислужник на лейди София Лейси и тя изрично е пожелала в завещанието си лейди Ливия да го задържи. Моля, елате при огъня, ваша светлост. Лейди Сефтън, колко любезно от ваша страна да ни посетите.

Пралелята на Хари беше възрастта дама, загърната в огромна, подплатена с кожи наметка и със смайващо кожено боне, което забележително приличаше на лисича глава. Тя вдигна лорнета си, докато в същото време поемаше протегнатата ръка на Корнелия.

— Радвам се да се запознаем, лейди Дагнъм. — Объркващо погледна през рамо към племенника си и заяви: — Не изглежда зле момичето, за нейната възраст.

— Сигурен съм, че лейди Дагнъм е доволна да чуе това, госпожо — изрече гладко Хари, покланяйки се пред Корнелия. Очите му блеснаха. — Ваш слуга, лейди Дагнъм. Трябва да извините откровеността на леля ми.

— Наистина, нейна светлост е много любезна, сър — измърмори Корнелия, опитвайки се да запази безизразна физиономия.

— Пф — заяви дамата. — Нямам време за разни тинтири-минтири. Казвай каквото мислиш. Това казвам винаги.

— Вие винаги сте самата тактичност, госпожо — измърмори Хари.

Корнелия бързо се обърна към втората гостенка.

— Лейди Сефтън, знам, че се познавате с лейди Фарнъм. Мога ли да ви представя лейди Ливия Лейси.

— Познавах майка ви, струва ми се — каза лейди Сефтън, заемайки мястото, което й беше предложила Ливия, и красиво драпира прозрачните си муселинови поли около себе си. — Доста красива беше, преди да се омъжи. Приличате на нея, скъпа.

Явно беше предразположена да бъде любезна.

Дукесата обаче отказа да седне и започна неприкрито да оглежда салона през лорнета си, сякаш оценяваше мебелировката.

— Нелош Търнър — забеляза тя полугласно, после се вгледа в картината над полицата на камината. — Хмм. Морленд. Надценен.

— Госпожо, ще желаете ли чай? — запита Ливия, след като хвърли безпомощен поглед към Корнелия, която като че ли извънредно много се забавляваше.

Нейна светлост махна пренебрежително с ръка.

— Не понасям това лигаво нещо. Ще взема шери.

— Разбира се — каза Корнелия, отивайки към бюфета.

Цялата й нервност се беше изпарила, слонът в ъгъла по чудо не се беше появил. Хари изглеждаше както обикновено, леко развеселен, със затворническа усмивка в очите, когато срещнеше нейните. Сякаш изобщо беше забравил как се бяха разделили.

— Не бихте ли искали да свалите наметката и, и шапката си, госпожо? — запита тя тържествено.

Ако това чудовищно нещо може да се нарече шапка.

— Не, не бих искала — изрече дамата, след като най-после седна на едно позлатено столче, което потрепери под нея.

— Не мога да рискувам да се простудя. — Взе чашата, която й подаде Корнелия, и отпи. — Не е лошо — изрече тя. — Е, седни, Бонъм, не стой там като избуял плевел.

— Да, госпожо — измърмори Хари, сядайки послушно на ръба на един стол.

Целенасочено избягваше да гледа към Корнелия. Трябваше да я предупреди за ексцентричното поведение на пралеля си, но това някак си му беше изхвръкнало от ума и понеже беше свикнал с нея и то се плъзгаше отгоре му, без да го засяга, можеше да си представи как би реагирал някой друг при първия сблъсък. Особено човек със силен усет за абсурдното, какъвто притежаваше Корнелия.

Гостите останаха двадесет минути и когато станаха, за да си тръгнат, лейди Сефтън изрече:

— Гаранти, разбира се. Ще ви трябват гаранти за „Алмакс“, смея да кажа.

— Би било много любезно от ваша страна, лейди Сефтън — отговори Корнелия. — Разбира се, имахме гаранти за първия си сезон, но оттогава. — Усмихна се скромно. — Занимавахме се с домашното огнище.

— О, загуба на време — заяви дукесата. — Имате ли деца?

— Да, госпожо — потвърди Корнелия.

— Развалили сте си фигурата — обяви дамата, после пак вдигна лорнета си към Корнелия. — Макар че, трябва да кажа, фигурата ви не е лоша. — Обърна се към племенника си.

— Изобщо не е лоша, Бонъм. Сега ме заведи до каретата.

И повелително положи ръка върху свивката на лакътя му.

Хари се поклони на домакините си, преди да предложи свободната си ръка на лейди Сефтън.

— Приятен ден, дами.

— Приятен ден, лорд Бонъм. Дукесо… Лейди Сефтън.

Трите едновременно се поклониха, сбогувайки се с гостите.

— Позволете да ви изпратя.

Корнелия бързо тръгна след тях. Нямаше смисъл да вика Маркъм.

— Сами си изпращате гостите? — запита дукесата, когато Корнелия отвори вратата. — Колко странно.

— И ние си имаме нашите ексцентричности, госпожо — отговори сладко Корнелия.

Нейна светлост я погледна остро, този път без помощта на лорнета.

— Така ли? — каза тя. — Е, хайде, Бонъм.

Хари погледна през рамо и се ухили на Корнелия. Това беше такава съучастническа усмивка, толкова изпълнена със споделена веселост и радост; че й отне дъха. Тя отстъпи и бързо затвори вратата. Нямаше да може да изпълни това, което си беше обещала. Защо изобщо си беше мислила, че ще може?

— Какъв дракон — възкликна Ливия, когато Корнелия се върна в салона. — Но като че ли те хареса, Нел.

— Показва го по доста странен начин — каза Корнелия. — Не изглеждам зле за възрастта си и фигурата ми някак е устояла на последиците от ражданията. — Приближи се неспокойно към прозореца, наблюдавайки как каретата се отдалечава по улицата, а Хари язди като тържествена охрана до нея. Остана да гледа след него, докато той не излезе от полезрението й, после заяви бодро: — И въпреки всичко вече ни приеха в обществото.

— Добре ще бъде да върнем визитата — отбеляза Аурелия, докато наливаше чай. — И на лейди Сефтън. Кога ще го направим?

— Още не сме решили проблема с каретата — напомни им Корнелия. — Къде е Найджъл? Възможно ли е да се е върнал в Рингууд, как мислите?

— Не и без да ни каже — заяви Ливия. — Най-малкото, щете да прати бележка.

— Така предполагам. Но ако вече не е у лорд Колтрейн, защо икономът е взел бележката, която пратихме? Би трябвало да каже, че Найджъл е заминал, ако е заминал.

— Сигурно е отишъл в Нюмаркет или някъде другаде, може би на лов с някой от новите си приятели — предположи Аурелия. — Няма да ни праща известие, ако просто е заминал от града за една-две седмици.

— Предполагам, че си права. — Корнелия се наведе, за да събере чашите на подноса. — Ще ги отнеса в кухнята.

— Недей. Позвъни за Хестър, новата миячка, Нел. Не бива да носиш мръсни съдове с тази рокля — протестира Аурелия, енергично дърпайки шнура на звънеца до камината.

Корнелия вдигна рамене и неохотно се подчини. Ели имаше право. Седна отново и взе кутията си за ръкоделие. Трябваше да зашие копче на една от престилките на Сюзън.

Вместо Хестър дойде новият общ работник.

— О, Лестър, не мислех, че работите и за приемната — каза тя изненадана, надявайки напръстника.

Леко озадачаване накара челото й да се набръчка и тя погледна към пръста си.

— О, помагам там, където има нужда, милейди — изрече бързо Лестър, улавяйки намръщването.

Погледът му се стрелна към напръстника. Изглеждаше му съвсем същия. Взе подноса и тръгна към вратата.

— Ще доведа кучетата, лейди Ливия — каза той. — Гостите вече си отидоха. Вдигат голяма врява в кухнята, все джавкат и напират да излязат.

— О, божичко, да, по-добре ги доведете веднага, благодаря, Лестър.

Вратата се затвори зад Лестър и Корнелия отново сведе очи към пръста си. Завъртя експериментално напръстника.

— Странно.

— Кое? — запита Аурелия.

— Напръстникът. Някак си ми е различен.

— Как може един напръстник да ти бъде различен, Нел?

— Ами, ставаше ми идеално. Наистина ми беше удобен, но сега е доста широк. — Отново го обърна. — Вижте колко лесно се върти.

— Може би пръстът ти е изтънял — предположи Ливия.

Тази мисъл накара Корнелия да се намръщи. Свали напръстника и го огледа.

— Същият е и все пак не е — настоя тя. — Сигурна съм, че имаше нещо като буквата „епсилон“ точно над тази фигурка, но сега няма.

— Въобразяваш си, Нел — каза Аурелия. — Толкова много неща са гравирани на толкова малко място, няма как да помниш всяка подробност.

Корнелия изостави загадката.

— Може би си права.

Маркъм доведе кучетата с многострадално изражение, недвусмислено издаващо неодобрението му.

Корнелия заши копчето и докато прехапваше конеца, изрече спонтанно:

— Маркъм, знаете ли откъде можем да наемем евтино карета? Да се движим из града.

— Защо искате да наемате? — запита той, докато пускаше кучетата. — Какво й е на каретата на лейди София?

Трите жени се втренчиха в него.

— Леля София е държала карета? — запита Ливия, опитвайки се да възпира кучетата, които искаха да се покатерят в елегантните й поли.

— Разбира се, че държеше — отговори Маркъм, като че ли раздразнен от въпроса. — Лейди София знаеше какво трябва за дама с нейното положение.

— Да, сигурна съм, че е така — побърза да го успокои Аурелия. — Но ние разбрахме, че не е излизала много в последните няколко години.

— Така е, не излизайте — обяви прислужникът. — Но можеше да излиза, стига да поиска.

— Значи има карета. — Корнелия върна напръстника в кутията за ръкоделие. — Къде стои, Маркъм?

— Ами в конюшните — каза той, сякаш беше нещо очевидно.

Корнелия прехапа устни.

— И къде са конюшните?

— Отсреща през площада.

— А коне?

Той поклати отрицателно глава.

— Няма. Лейди София махна конете, казваше, че много ядат.

— Карета без коне няма да ни бъде много полезна — въздъхна Ливия.

— Искате кон, госпожо, защо не казахте? Мога да ви намеря един, ако искате. Но мисля, че тази карета ще има нужда от два коня, като знам колко е голяма.

— Колко е голяма? — запита Корнелия с неясно предчувствие.

Маркъм вдигна рамене.

— Достатъчно голяма за лейди София, във всеки случай. Нейна светлост знаеше какво е необходимо за положението й.

— Мисля, че трябва да отидем да я видим — заяви Корнелия и стана. — Ще ни упътите ли, Маркъм?

— О, разбира се — каза той, като отиде към прозореца и посочи с пръст. — Зад номер шестнадесет оттатък градината. Мисля, че никой не е ходил там близо десет години.

— Може би ще ни придружите — предложи Ливия. — Ще ни трябва ключ.

Той се отдалечи, оставяйки ги да се питат дали всъщност се е съгласил да дойде с тях.

Той обаче се появи след около пет минути, размахвайки огромен бронзов ключ; увит в дебело палто, с дълъг шал, омотан няколко пъти около врата му, и с боброва шапка с дълбоко дъно, ниско нахлупена над ушите. Изглежда екипиран като за Арктика, помисли Корнелия, сдържайки една усмивка.

— Натам. — Тръгна пред тях към предната врата, но спря. — Ще умрете от студ с тия тънички рокли. Не знам накъде отива светът.

— Дайте ми една минута, Маркъм — каза Ливия, обръщайки се към стълбищата, докато кучетата се притискаха в глезените й. — Ще донеса шалове. — Затича се нагоре, предшествана от кучетата, и след няколко минути се върна с куп наметала и шалове. — Затворих кучетата в моята спалня — каза тя. — Само ще ни се пречкат.

Маркъм изсумтя и отвори вратата, надниквайки с подозрение навън, сякаш очакваше нещо чудовищно да лежи на пътя му. След като прецени, че хоризонтът е чист, излезе на улицата.

Жените го последваха, прекосиха площада и тръгнаха по тясната алея, която вървеше покрай номер шестнадесет от другата страна на улицата. Алеята извеждаше в двора на конюшните, обрамчен с обори и помещения за карети. Повечето изглеждаха добре поддържани, прясно боядисани, с преметена настилка. С изключение на една постройка в дъното. Двойните врати висяха на пантите си, боята беше почти изцяло опадала.

Жените се спогледаха и Корнелия измърмори:

— Каква е вероятността тези врати да не са били отваряни поне десет години?

Затрудненията на Маркъм с ключа като че ли доказваха, че е права, но в края на краищата той се превъртя в ключалката и Маркъм подпря вратата с рамо, започна да бута, но почти без успех. Вратите отказваха да помръднат.

— Може би мога да помогна — изрече един хладнокръвен глас зад гърбовете на жените.

Трите се обърнаха едновременно.

— Лорд Бонъм — възкликна изненадана Ливия. — Откъде се взехте?

— Леля ми реши да се разходи из парка, без да я придружавам — обясни той. — Така че я оставих при Станхоуп Гейт и се върнах да видя дали не мога с още нещо да ви бъда полезен. — Отмери лек престорен поклон. — Какво очаквате да намерите тук?

Тръгна към двойните врати.

— Карета — каза Корнелия, гледайки го как опира рамо, облечено в тъмносин жакет, и бута вратите.

Те поддадоха постепенно и с много скърцане, но накрая останаха отворени.

Хари изтупа рамото си и влезе вътре.

— Божичко.

— Какво има?

Жените се струпаха зад него.

— Освен паяжините ли? — изрече той с лекота. — Прилича на берлина. Поне двадесетгодишна, бих предположил.

— О, да, точно така — потвърди Маркъм с мрачно удовлетворение. — Беше много хубава навремето.

— Сигурно — съгласи се неохотно Корнелия, влизайки вътре покрай Хари, за да изследва огромното кръгло тяло на каретата.

— Като голяма чаена чаша е.

— Подплатена с пурпурна коприна — каза Ливия благоговейно, надигайки се на пръсти, за да надникне през наслоената по прозорчетата мръсотия. Отвори вратичката на каретата и кихна от изскочилия облак прах. — Ужас, проядена е от молци.

— Е, няма как да правим визити с нея — заключи Аурелия.

— Беше достатъчно добра за лейди София — заяви Маркъм.

Хари усети как Корнелия се разтърсва от смях, застанала до него. Погледна я и тя закри уста с ръка, а очите й преливаха от дяволитост.

— О, не знам — обяви той възтежко, но очите му играеха. — Може би е възможно да се поправи. Помислете какво впечатление ще направите в града.

— Не е за мислене — заяви Ливия.

— Струва ми се, че можем да внесем малко живец — обяви Корнелия, внезапно обхваната от идеята за абсурдните възможности. — Защо да не бъдем малко ексцентрични? Дамите от Кавендиш Скуеър се движат с тапицирано в пурпур великолепие, макар и поизядено от молци. Всички ще се заинтересуват.

— Със сигурност е така — съгласи се Хари.

Не го беше предложил сериозно, но сега и той като Корнелия виждаше колко е нелепа тази възможност.

— Да погледнем сериозно на нещата — побърза да каже Корнелия. — Ние сме три незабележителни жени. Не сме дебютантки, нямаме нито богатство, нито видно родословие, нито сме изключителни красавици. Трябва ни ексцентричност, ако искаме да ни забележат.

— Мисля, че се подценявате — каза Хари. — Но все пак…

— Все пак Нел е права. — Аурелия се подсмихна. — Ще станем известни като дамите от чаената чаша.

Трите прихнаха да се смеят и Хари отново помисли, че никога досега не е срещал три толкова необикновени жени. Корнелия го омайваше, но трите заедно го забавляваха.

— Ако разрешите, ще пратя майстор да види какво трябва да се направи, за да може тази, тази чаена чаша отново да тръгне по улиците. — Внимателно затвори вратата на каретата. — Ще ви трябват поне два коня.

— Маркъм казва, че може да уреди това — побърза да обяви Корнелия, за да изпревари всякакви нови щедри предложения.

Не виждаше нищо нередно да позволи той да прати майстор, за да види какви поправки са необходими, и те щяха сами да ги платят, но конете бяха друго нещо.

Хари вдигна рамене.

— Щом казвате.

Маркъм обикаляше каретата с почтително изражение.

— О, колко прекрасна беше, когато лейди София излизаше вечер. Кринолинът й беше толкова широк, че трябваше да влиза в каретата настрани. А прическата й беше напудрена и толкова висока, че опираше в тавана на каретата.

Жените го гледаха, учудени от необичайната излиятелност на неразговорливия прислужник. Сякаш внезапно опомнил се, Маркъм се прокашля и се потътри към вратите на помещението.

— Вече трябва да я заключа.

Всички излязоха и Хари затвори тежките врати. Маркъм настоя сам да се пребори с ключа и Корнелия измърмори:

— Наистина ли смята, че някой ще дойде да я открадне?

— Това е музеен експонат — каза Хари, предлагайки и ръката си. — Ще се разходите ли с мене в градината, лейди Дагнъм?

В очите му вече нямаше веселост; те се взираха в лицето й така напрегнато, че Корнелия почувства как по кожата й плъзват тръпки. Почти усещаше топлината на тялото му, толкова близо до нейното. Усети, че се накланя към него, като че ли дърпана от невидими конци, когато положи ръка върху неговата.

После осъзна, че Аурелия и Ливия ги гледат. Отпусна ръка и изрече небрежно:

— О, една малка разходка ще ни се отрази добре, не смятате ли. Ели. Лив.

Ливия тъкмо щеше да се съгласи, когато Аурелия я настъпи здравата и каза:

— Не, аз обещах да почета на Франи, но ти върви, Нел.

Ливия бързо се усети.

— Малко ме боли глава, Нел. Мисля, че трябва да полегна за половин час.

— Тогава вие, лейди Дагнъм, ще ми окажете ли честта?

В гласа на Хари се долавяше преструвка, леко предизвикателство, сякаш отгатваше, че тя се кани да откаже.

Тя искаше да тръгне с него, повече от всичко искаше да бъде с него, но нямаше… не можеше… не и под тази сурова, практична дневна светлина. Тя унищожаваше илюзията на техните нощи. И Корнелия знаеше, той ще подхване разговор, за който тя не беше готова.

С цената на голямо усилие успя да намери лек, небрежен тон, за да изрече:

— Трябва да ви помоля да ме извините, лорд Бонъм. И аз имам да върша някои неща в къщата. Може би друг път.

Той се поклони с неразгадаем зелен поглед. Кимна едва забележимо, сякаш беше прочел мислите й и не ги беше одобрил.

— Както желаете, госпожо.

Обърна се и се отдалечи от конюшните.

Корнелия усети зачудените погледи на приятелките си.

— Какво? — запита тя.

Ако Нел не беше готова да им се довери, значи трябваше да уважат тайната й. Ели отвърна с лекота:

— Ами нищо. Да се прибираме, стана студено.

18

Хари слезе от коня в мръсната алея пред „Джордж и драконът“. Набърчи нос с отвращение от вонята и смрадливата локва, където току-що беше стъпил с безупречно лъснатите си ботуши. Осведомителите му бяха проследили Найджъл Дагнъм до тази дупка в Източен Лондон и въпреки че беше ядосан на младия мъж, Хари не можа да не изпита и малко съчувствие.

Подаде юздите на Ерик, който се взираше пред себе си, сякаш опитвайки се да не обръща внимание на обстановката.

— Да ги разходя ли, милорд? Няма да им е добре да стоят тук.

Въпросът беше приглушен, зададен през носната кърпа, която мъжът държеше пред устата и носа си.

— Мисля, че на тебе няма да ти бъде много добре — поправи го кисело Хари.

— Е, колкото до това, милорд, в тези алеи има какви ли не зарази — каза Ерик. — Тиф, скарлатина и господ знае още какво.

Въздишката му беше изпълнена с укор.

— Няма да се бавя повече от десет минути — обеща Хари и влезе във вонящата кръчма.

Намери се в тъмно и привидно безлюдно общо помещение, изпълнено с воня на вкиснала бира и нужник. Стърготините под краката му бяха сплъстени и лепкави.

Тропна с камшика си по петносания тезгях и викна:

— Стопанино.

Един мъж със счупен нос и тяло на боксьор се измъкна от задното помещение, захапал огромна глава маринован лук. Втренчи се невярващо в елегантния посетител, но явно без намерение да каже каквото и да било, и продължи да яде напоения с оцет зеленчук, зяпайки новодошлия.

— Един джентълмен живее тук у вас, струва ми се — каза нетърпеливо Хари, когато му се стори, че мълчанието явно ще продължи.

Размаха ръка пред лицето си в усилие да прогони изпаренията от маринования лук.

— Не, вече не живее — каза мъжът. Изтри уста с опакото на дланта си и плю с отвращение в стърготините пред краката си. — Избяга. Посред нощ, без да плати. Нито фартинг. Трябваше да пусна стражите да гонят.

— Несъмнено — каза Хари. — Макар да се съмнявам, че човек може да ги види тук, в този квартал, приятелю.

Започна да потупва по тезгяха с камшика си във все по-забързващ се ритъм. Ако Дагнъм е избягал, трябвало е да има причина. Такава, която да е по-сериозна от невъзможността да плати престоя си в този мръсен бордей.

— Покажи ми къде е живял.

— Нагоре по тия стълби. — Мъжът махна с остатъка от лука, пръскайки оцет по тезгяха. — Няма как да се объркате… вратата най-горе.

Хари се качи по разклатените стълби и стигна до вратата, провиснала на пантите си. Отвори я и влезе в окаяната стаичка.

— Горкият глупак — измърмори, докато се оглеждаше.

Ритна една празна бутилка от бренди и направи гримаса.

Ако момчето е пиело това нещо, сигурно червата му са изгорели.

Огледа мизерните мебели, дръпна изпокъсаната завивка на леглото и обърна дюшека. Движенията му бяха обмислени и бързи, и след като изследва всяко ъгълче на стаята, без да намери нещо по-интересно от една миша дупка, плесна с облечените си в ръкавици ръце и изруга тихо. Нямаше никакви указания къде е избягал Дагнъм. Нито пък защо.

Хари се върна в общото помещение, което беше все така безлюдно. Отново тропна с камшика по тезгяха и мъжът пак се появи, този път без лука — за голямо облекчение на Хари.

— Някой идвал ли е при наемателя ви, докато беше тук?

— Може да е, може да не е — отговори кръчмарят с внезапно поумнял поглед.

Изсекна се в ръкава си.

Хари положи един соверен на тезгяха. Остави мъжа да види монетата, после я закри с длан.

— Защо да не поговорим за това „може да е“?

Очите на мъжа се стрелнаха към ъглите на тъмното и все така безлюдно помещение, после се втренчиха в облечената в ръкавица ръка, скриваща монетата.

— Вчера. Един мъж дойде при него. И още един. — Сви рамене. — Не ги видях добре, милорд. Отидоха си след пет минути.

— И наемателят ви не тръгна с тях?

Мъжът поклати отрицателно глава.

— Не и доколкото видях, милорд. Чух го да ходи насам-натам. Тая сутрин вече го нямаше.

Пак плю.

— Да сте забелязали нещо необикновено у тези посетители?

— Говореха странно — сви рамене мъжът.

Явно само това щеше да получи. Хари вдигна ръка от монетата и излезе от кръчмата. Ерик въздъхна облекчено, когато му подаде юздите.

— Ще се махаме ли оттук, милорд?

Хари кимна късо и се метна на Пърсиъс. Неговите осведомители бяха намерили Дагнъм вчера вечерта. Не че младият глупак го беше разбрал. Вероятно посетителите му — чуждестранни, ако можеше да се вярва на кръчмаря, бяха дошли по-рано същия ден. Посетители, които или са му говорили така, че да реши да избяга, или са го изплашили, за да го накарат да направи каквото искат от него.

Но какво?

Е, сега бяха пак в началото. Хари вече не се тревожеше за безопасността на жените на Кавендиш Скуеър. Вражеските наблюдатели бяха изчезнали преди няколко дни и дори сега, след като напръстникът беше прибран, министерството беше оттеглило собствените си наблюдатели, Лестър беше в къщата и ако единственият човек, за когото трябваше да се тревожат, беше Найджъл Дагнъм, в такъв случай Лестър щеше да бъде повече от подходящ. И той самият, разбира се. А Хари смяташе да бъде наблизо при всяка възможност.

Като тази нощ.

Вчера, след като Корнелия го беше отпратила пред конюшните, така видимо против собственото си желание, той не беше в настроение да я преследва, казвайки си, че една нощ размисъл ще я накара да промени мнението си. Признаваше си, че просто накърненото честолюбие го беше накарало да се надява, че тя ще прекара нощта в копнеж за страст, защото той няма да бъде там, за да я утоли. Но всъщност той беше прекарал нощта в състояние на незадоволена страст. До такава степен, че помисли дали да не иде в тайната къща на Халф Муун Стрийт, където беше свикнал да намира удоволствието си, когато нуждата станеше настоятелна.

Но не отиде. Изведнъж тази перспектива му се стори безвкусна. Но сега щеше да се обясни с виконтеса Дагнъм. Тя сама си вредеше, плюеше и в собственото си лице, и в неговото. Но най-напред трябваше пак да пусне копоите си по следите на братовчед й.

Корнелия се оттегли рано в леглото, оправдавайки се с главоболие. Не беше изцяло лъжа, но беше по-скоро тежест в слепоочията, а не същинска болка. Беше неспокойна, не можеше да заспи, не можеше да реши какво да прави. И добре знаеше защо.

Опита се да чете, но „Делфин“ на мадам Дьо Стал, роман, който отдавна си беше обещала, че ще прочете, не успяваше да задържи вниманието й. Обикновено четеше с лекота на френски, но тази вечер думите й се струваха безсмислени. Беше очаквала да се развълнува от описанието на една независима и артистична жена, но интелектуалният й интерес беше също така заспал, както и езиковите й способности.

Когато чу тихото почукване на прозореца, не се стресна. Изглеждаше неизбежно. Не беше отворила прозореца, но и не беше спуснала завесите. Действията й бяха противоречиви, също като емоциите. Отметна завивката и полека стана от леглото. Тялото й я подтикваше да тича към прозореца, умът я караше да се бави.

Почукването се повтори, този път малко по-настоятелно, и тя си представи Хари, опасно увиснал на водосточната тръба. Изтича към прозореца и го отвори, после се обърна, взе пеньоара си, който беше захвърлила, и го метна на раменете си.

Хари се преметна над перваза и внимателно затвори прозореца. Остана на място, загледан в извърната й фигура, увита в дебелия пеньоар.

— Благодаря, че ме пуснахте, госпожо.

— Не мога да те оставя да висиш на нокти от водосточната тръба — отвърна тя.

— Би било особено недружелюбно — съгласи се той.

Мина по избелелия килим с три бързи стъпки, вдигна свободно спуснатата й коса с една ръка и притисна устни към тила й. Усети я как потръпва, когато езикът му близна вдлъбнатинката, после пусна косата й и се обърна към огъня, навеждайки се, за да хвърли още въглища в жаравата.

Корнелия седна на раклата пред леглото и загледа бързите му, пестеливи движения. Беше без шапка и както винаги при тези нощни посещения, облечен изцяло в черно.

— Можеше да съм заспала — каза тя.

— Риск, който бях склонен да поема. — Той се изправи и се обърна към нея, зелените му очи светеха на бледото лице. — Имаме недовършена работа с тебе. — Свали ръкавиците си и ги метна на стола до огъня. Последваха ги шалът и палтото. — Една чаша коняк няма да ми дойде зле.

— Ще донеса гарафата.

Тя стана и взе свещника от тоалетката. Поднесе свещта към пламъка на другата, която гореше в свещника за четене до леглото, изчака я да се запали, приближи се към вратата и я отвори внимателно. В къщата беше съвсем тихо. Излезе в коридора и едно кълбо козина се стрелна край глезените й, когато Писана се шмугна в спалнята, преди тя да успее да затвори вратата.

Поколеба се, после вдигна рамене. Котката нямаше да нададе тревога, стига Хари да не я настъпи пак по опашката. Тя слезе на бос крак по широкото стълбище, затаила дъх, да не би териерите да усетят странно движение в къщата. Макар да имаше пълното право да занесе гарафата с коняк в спалнята си, за да си помогне да заспи, все пак предпочиташе да не става нужда да дава обяснения.

Взе гарафата с две чаши и се върна в спалнята си без никакви произшествия. Хари още стоеше с гръб към огъня и беше спуснал завесите на прозореца. Писана лежеше на кълбо пред камината, явно несмущавана от присъствието на този сравнително непознат човек в спалнята на нейната любимка.

Корнелия наля коняк за себе си и за него, после седна отново на раклата. Загледа го във въпросително мълчание.

Хари отпи от коняка и вдигна вежди.

— Много добре, аз ще започна. Както си спомням, ти каза, че рискуваш всичко, а аз не рискувам нищо. В последните дни ми стана съвършено ясно колко много рискувам и аз, Нел.

— Какво?

Той се засмя едва-едва.

— Неща, които съм смятал жизненоважни за себе си… моето самоуважение, човекът, който смятах, че съм. Най-напред, контролът върху събитията. — Погледна я над ръба на чашата. — Започвам да се вманиачавам по тебе, Нел. Като омагьосан съм, искам да бъда с тебе, не мога да се наситя на аромата ти, на допира на кожата ти, на богатството на косата ти, не мога да изгоня всичко това от ума си. Никога досега не съм изпитвал такива чувства към жена. Сякаш тялото ти се е отпечатало върху моето.

Корнелия усети как започва да й става горещо от тези думи. Никога досега не й бяха правили такива комплименти, а знаеше, че той не си хвърля думите напразно. Не му беше присъщо, а освен това очите му казваха истината, тези дълбоки зелени очи, които сега блестяха. Но физическата страст беше едно, а разбирането й друго и тя осъзна, че никога до този момент не я е разбирала. Но това не беше достатъчно.

— Не знам почти нищо за тебе. — Остави чашата на раклата до себе си. — Познавам тялото ти, както и ти познаваш моето, но кой си ти, Хари? О, нямам предвид фактите. Спомена семейството си, брака си, но това не е достатъчно. Не ми показва кой си. Осъзнавам, че още не съм те видяла в твоя собствен свят. И предполагам, че това ще стане скоро, след като бъдем готови и ние да се присъединим към обществото, но у тебе има още нещо… намеква за някакви работи, които те задържат извън града или където и да било, често пъти с дни. Външно изглеждаш обикновен човек, но знам, че не си.

Гласът й сега беше много тих, но преливащ от убеденост.

— Не съм глупачка… някаква наивка, която лесно ще се изкуши от изтънчения лондончанин. Аз съм вдовица, майка, имам задължения, отговорности. Не мога да пренебрегна тези задължения просто защото един мъж кара тялото ми да пее.

Задъха се, непреодолимо осъзнавайки колко близо е тялото му до нейното, усещайки напрежението в погледа му, предчувствието за секс, изпълващо пространството помежду им. И се запита защо си дава труда да протестира така безполезно. Умът й нямаше думата в това. Не, ни най-малко.

Хари не помръдна. Взираше се в чашата си, въртейки жълто-кафявата течност. И за първи път мразеше мъртвата си съпруга. Ан го беше съсипала за всичко, освен за най-леките и непостоянни връзки с жени. Колкото и да искаше връзка, която да може да се развива и да се задълбочава отвъд мимолетния разкош на страстта, не можеше да я има. Не можеше да каже на жената, седнала на раклата пред него, на тази така пряма и честна жена, че иска да бъде с нея завинаги, че няма нужда от тези тайни нощи. Не можеше да й каже, че един ден ще могат да живеят заедно, че може да бъде баща за децата й.

Може би пралеля му беше права и някъде има жена, която би могла да се изправи пред скандала на един брак с Хари Бонъм, но съдейки по това, което му беше казала Корнелия, тя не беше тази жена. Старият скандал щеше да я съсипе. Щяха да й отнемат децата. И той нямаше какво друго да й предложи, освен тези нощи и обещанието за пълна тайна. А както беше казала, тя не понасяше тайните.

Свали чашата си и изрече тежко:

— Съжалявам. Не мога да ти дам това, което искаш, скъпа.

Обърна длани нагоре в безпомощен жест, с измъчено изражение и угаснали очи.

— Защо? — запита тя. Искаше да изкрещи въпроса, но той се изля като свиреп шепот. — Кажи ми, Хари! Защо не можеш?

Но докато изричаше думите, разбираше, че е безполезно. Не можеше да й каже поради същата причина, която му пречеше да й даде каквото тя искаше от него.

Той полека поклати глава.

— Трябва да тръгвам.

Но тя не можеше да го пусне. Умът нямаше думата, само повелите на сърцето и тялото й. Не можеше да го пусне да си отиде, и последиците да вървят по дяволите.

Протегна ръка.

Гласът й беше силен и решителен. Изправи се бавно и пристъпи в прегръдките му.

Найджъл мислеше, че не е спрял да трепери, откакто беше избягал от „Джордж и драконът“. Сегашното му жилище беше дори още по-лошо от предишното, а за да стане положението още по-отчаяно, осъзнаваше, че трябва да спре брендито, което му беше помагало да забравя за действителността.

Не разбираше защо му искат нещо толкова обикновено като напръстник. Това нямаше никакъв смисъл, а на объркания му мозък му се струваше, че няма да бъде възможно да го вземе. Беше го виждал на пръста на Корнелия, дори го беше докоснал, когато тя беше взела ръката му в своите, но как, за бога, да го вземе сега?

Но последиците от провала му бяха представени във възможно най-страшни подробности. Бягството от мъчителите се оказа тъжен провал, така че някак си трябваше да направи това, което му искаха.

Но как? Едва ли би могъл да се върне в дома на Колтрейн. Беше заминал, без дори да надраска някаква обяснителна бележка. Нямаше пари за прилично градско жилище, нищо ценно, с изключение на дрехите, всичко беше заложил. Наистина, нямаше дългове, но нямаше и възможност да се появи пред обществото. Вече нямаше дори едни прилични дрехи. Не би могъл да се покаже на прага на братовчедка си в сегашното си състояние. Нямаше да го изгонят, но ако семейството му разбереше в какви неприятности се е забъркал, щеше да се откаже от него. И той нямаше да може да ги обвини.

В отчаян порив беше излязъл от оръфаната си стая в порутената сграда с квартири в Билингсгейт и се беше запътил към хана „Грей“. Там щеше да търси кръчма на име „Хрътката“. Нарежданията бяха кристално ясни. След като изпълни задачата си, да остави парчето восък за запечатване, което му бяха дали, в саксията на прозореца и да се върне точно след три часа. Всичко това звучеше толкова пресилено, че понякога му се струваше, че сънува, но мръсотията наоколо му беше достатъчна, за да му припомни, че кошмарът му всъщност е истински.

Не знаеше защо сега отива на срещата, но някак си му се струваше, че ако огледа мястото, ако помисли как, след като пъхне восъка в саксията, ще се събуди в един нормален свят, тогава ще му хрумне някаква идея.

Стоя дълго време, в една воняща алея от другата страна на Грейс Ин Роуд, взирайки се в хана и в напуканата саксия върху наклонената подпрозоречна дъска. Виждаше как клиентите влизат и излизат, клатушкайки се, от кръчмата — предимно зле изглеждащи търговци на добитък, колари и количкари. В сегашния си вид щеше да се вписва съвсем точно, помисли той кисело. Имаше шепа монети, достатъчни за една пинта джин. Може би духът на спирта щеше да събуди другия дух и да му вдъхне някакви идеи.

Когато излезе от кръчмата след един час, достатъчно пиян, за да не усеща болка, в главата му се въртяха наченките на някаква идея.

— И така, забавлявате ли се, госпожо?

Корнелия полека обърна глава с лека усмивка, когато Хари се приближи към нея в нишата на прозореца. Зад тях в балната зала на „Алмакс“ оркестърът свиреше котильон.

— Не особено — каза тя, но усмивката и стана по-широка, когато го погледна. — Това може би ще се промени сега.

Вечерното облекло му отиваше, както, впрочем, всякакво облекло, включително онова, с което се беше появил на бял свят, помисли тя, усещайки издайническата топлина на неканената възбуда в слабините си.

Очите му блеснаха, сякаш беше чул мислите й и беше усетил тази топлина.

— Ще се постарая да променя нещата — каза той, плъзвайки немирна ръка по ханша й. — Нещо по-добро?

— Ш-ш-т — каза тя, прехапвайки устни, за да потисне смеха си. — Не стой толкова близо.

— Но тази ниша е толкова малка — измърмори той. — Като че ли нямам особен избор.

Пръстите му изпълниха малък танц върху синята коприна на роклята й, притискайки се към топлата плът отдолу.

Корнелия побърза да излезе от нишата и той се обърна, смеейки се, за да застане с гръб към прозореца и с лице към нея.

— Очаквах да те намеря със запълнен тефтер за танците — забеляза той, приемайки края на малката игра.

— Танцувам вече два часа — отвърна тя с тон, в който ясно личеше липсата на ентусиазъм.

— Не обичаш ли да танцуваш?

В гласа му прозвуча изненада. Тя беше такова изящно създание, че не му се струваше възможно да представлява нещо — друго, освен красота в танца.

Корнелия поклати глава с отвратена гримаса.

— Наистина този вид танцуване според мене е съвършено безинтересно. Или може би — добави — такива са партньорите ми. Никой в Лондон ли не умее да води свестен разговор?

Той наведе глава в размисъл.

— Времето е популярна тема. И снощният бал у лейди Бартрам. О, и чух доста дискусии по брачните перспективи на госпожица Госингтън. Изглежда, в края на краищата ще хване лорд Де Виър.

Корнелия се засмя.

— О, изглежда абсурдно, но така стоят нещата. — Обърна се, за да огледа залата. — Лив обаче се забавлява. За втори път танцува с онзи джентълмен… не си спомням как се казва.

Хари проследи погледа й.

— А, Страхан. Надявам се да не му е хвърлила око. Няма и два пенса в джоба си.

Корнелия се обърна отново към него и за миг го изгледа във високомерно мълчание, преди да заяви:

— Лив никога няма да бъде толкова вулгарна да хвърля око на някого, милорд.

Той побърза да отговори:

— Простете, госпожо. Не исках да намеквам, че лейди Ливия не е по-различна от другите надяващи се жени в тази зала. Нейната чувствителност със сигурност е по-изтънчена.

Корнелия не можеше повече да се прави на възмутена. Очите му бяха пълни със смях.

— Понякога никак не ми харесвате — каза тя без никаква убеденост. — Ако не искате да бъдете приятен, милорд, предлагам да си намерите друг събеседник.

— Хайде, да танцуваме — каза той изведнъж, посягайки към ръката й. — Мога да обещая, че няма да бъда безинтересен партньор.

Корнелия му позволи да я заведе при танцуващите и двамата заеха местата си. Оркестърът свиреше контрданс и нямаха особено много възможности за разговор, безинтересен или интересен, но когато се срещнеха, Хари вмъкваше някакъв малък жест — стисване на ръката или заговорническо намигване, което я караше да се усмихва.

Когато се отдалечиха след края на танца, той каза с доста сериозен тон:

— Не исках да обидя Ливия, беше само предупреждение. От каквото тя няма нужда, както разбрах с радост.

Корнелия се намръщи и каза с лека въздишка:

— Предполагам, че всички ще го кажат. Тази работа никак не ми харесва. Толкова е повърхностно.

— Така е, ако вярваш, както тези жени, че върхът на женските амбиции трябва да бъде съпругът — изтъкна той. — А как иначе да го намери, ако не на брачния пазар?

Махва към салона, пълен с жадно оглеждащи се млади жени, които си вееха с ветрила и вдигаха вдъхновен поглед към всеки мъж, който им обърнеше внимание. Придружителките им седяха покрай стената, клюкарстваха и хихикаха, но очите им не се отделяха от танцуващите, внимавайки за моментите, когато би могла да се наложи майчинска намеса.

Корнелия го изгледа остро, забелязвайки леко презрителната извивка на устата му.

— Толкова лошо мнение ли имаш за моя пол? — запита тя.

— Ах, Нел, знаеш, че не е така — протестира той с едва чут глас. — Ти по-добре от всички жени би трябвало да знаеш, че това не е вярно.

Тя се изчерви леко, тембърът на гласа му породи тръпки на страстно предчувствие, които плъзнаха по гръбнака й.

— Освен това — продължи той, наблюдавайки я отново с усмихнати очи — просто се съгласявах с тебе. И на мене тези балове не ми харесват, повече, отколкото на тебе.

— Тогава защо ходиш на тях?

— По принцип не ходя — отговори той. — Но не можах да устоя на възможността да прекарам вечерта в твоята компания.

— Нека ви осведомя, сър, че смятам това за безсрамно ласкателство — заяви тя, опитвайки се да не се засмее.

— Всъщност не е — протестира той, вдигайки ръката й към устните си. Очите му грееха, гласът му се понижи до шепот. — Ще ти го докажа по-късно тази вечер.

Езикът й докосна устните й. Той си играеше с огъня. Можеше да няма репутация, която да пази, но тя със сигурност имаше. Центърът на балната зала на „Алмакс“ не беше място за опасен флирт. Тя дръпна ръката си от неговата и каза високо, за да я чуят и околните:

— Извинете ме, лорд Бонъм, снаха ми ме вика.

И бързо се отдалечи от него.

Хари я загледа, без да престава да се усмихва леко. Балната й рокля от лазурносиня коприна идеално подхождаше на тена й. Къса пелерина се спускаше от раменете й, подчертавайки изправената и стойка. Косата й беше прибрана в любимия й гръцки кок, вързан тази вечер с черна кадифена панделка, обшита с перли. Перлите на шията й също бяха много фини, забеляза той. Предположи, че са семейно наследство.

Трите жени привличаха вниманието на първото си официално появяване в обществото. Бяха необикновени, най-вече защото изглеждаха така естествено уверени, така жизнерадостно безразлични към понякога грубото зяпане и шепнене, които винаги съпровождаха пристигането на новодошлите на лондонската обществена сцена.

Бяха пристигнали с „чаената чаша“, която, както и трите бяха предсказали, беше породила моментален интерес. Ако се бяха показали смутени заради този извънредно старомоден начин на придвижване, всички щяха да им се присмеят, щяха да ги заклеймят като провинциални простачки и те щяха да креят на Кавендиш Скуеър, докато, смазани, не вземеха решение да се върнат откъдето бяха дошли.

Но не беше станало така. Говореха за тях във всички ъгли на залата. Всички знаеха кои са, произходът им беше безупречен, макар и не от най-горните слоеве на аристокрацията. Знаеше се, че майките им са сключили разумни, макар и не блестящи бракове. Лейди Сефтън и дукеса Грейсчърч бяха гарантирали за тях, така че обществото беше склонно да бъде любезно, освен ако не получеше основание за друго.

А те бяха прекалено проницателни, прекалено интелигентни, за да допуснат грешка. Бяха тук заради Ливия и нито Корнелия, нито Аурелия биха провалили нейните възможности.

Той видя, че Ливия се отдалечава от танцуващите заедно с партньора си, който я съпроводи до едно позлатено столче в нишата на един прозорец и отиде в стаята за подкрепления. Тя седна и започна да си вее, бузите й бяха леко порозовели от движението в претоплената зала.

Хари си проправи път към нея.

— Добър вечер, лейди Ливия. Мога ли да ви донеса чаша лимонада?

Тя вдигна поглед с усмивка.

— О, не, благодаря, лорд Бонъм. Лорд Страхан отиде да ми донесе. — Потупа мястото до себе си. — Ще седнете ли?

Хари седна, грациозно настанявайки на неустойчивия стол високата си фигура в черен копринен панталон до коляното.

— Забавлявате ли се?

Тя се подсмихна.

— Истината ли, сър?

— Истината, госпожо.

— Всичко е ужасно безинтересно — каза тя. — Никой няма за какво да говори, никой не слуша и какво му се говори. Все гледат над рамото ти за някоя по-интересна.

— Не толкова за по-интересни жени — изрече той с усмивка. — А за да видят дали наоколо има нещо, за което да се клюкарства. Човек винаги трябва да бъде на предната линия на клюката, драга.

Ливия се подсмихна.

— Сигурна съм, че е така, но въпреки всичко е неприятно по средата на изречението да разбереш, че партньорът ти не е чул и една дума от това, което му говориш.

— Какво мислите за Страхан?

— Донякъде е забавен. Когато престане да ме забавлява, ще му кажа, че нямам пукнато пени, и съм сигурна, че веднага ще се сбогува.

Хари се засмя.

— И Нел каза нещо такова.

Черните очи на Ливия изведнъж блеснаха проницателно. Тя затвори ветрилото си и започна леко да потупва с него по дланта на другата си ръка.

— Не мога да не забележа, сър, че явно не сте толкова официален с Нел, колкото с нас двете с Ели.

— Трудно ми е да бъда официален с която и да било от вас — побърза да каже той. — Понякога забравям, особено когато наоколо няма кой да чуе грешката. — Усмивката му беше пленителна. — Вярвам, не възразявате, Ливия.

Ливия като че ли се замисли върху това.

— Не — каза тя. — Ни най-малко не възразявам. Но не подценявайте нито Ели, нито мене, Хари. И не бива да забравяте, че благополучието на Нел ни е скъпо. Излагате го на опасност на собствен риск.

— Значи съм надлежно предупреден — отговори Хари с трепване на вежда. — А, ето го вашия придружител, връща се от мисията си. — Стана от стола и се поклони. — Ако ме извините, госпожо, Страхан.

Отдалечи се, осъзнавайки проницателния поглед на Ливия зад гърба си. Беше обещал на Корнелия, че никога няма да разгласи тайната им. Не го беше направил, но нещо беше алармирало приятелките на Нел. Запита се дали тя знае.

19

— Дръж здраво стълбата, Лив — побърза да каже Корнелия, когато стигна по средата на стъпалата и стълбата се заклати тревожещо.

— Опитвам се — каза Ливия, — но килимът се е набрал и стълбата не е уравновесена. Слез и ще го оправим.

Корнелия слезе от стълбата.

— Онези проклети кучета — оплака се тя. — Снощи се гониха под масата и сигурно са нагърчили килима.

Помести стълбата, докато Аурелия и Ливия оправяха обюсонския килим.

— Ето, така е по-добре. — Аурелия пробно побутна стълбата. — Изглежда достатъчно стабилна.

— Добре. Сега да видим дали има нещо интересно в тази фреска.

Корнелия подбра раираната муселинена пола на новата си всекидневна рокля и пъргаво се заизкачва по стълбата, докато приятелките й я крепяха. Когато стигна най-горе, коленичи опасно на малката платформа и вдигна глава, за да огледа изрисувания таван.

— Не виждам… о, да, видях.

Избухна в смях и стълбата силно се разтресе. Тя побърза да се хване за страничните опори.

— Божичко, какво правиш там горе, по дяволите?

Изуменият глас на Хари откъм отворената врата на трапезарията разсея Ливия и Аурелия; двете обърнаха глави към него и за миг ръцете им престанаха да стискат здраво стълбата.

— Какво правите? Не я пускайте — извика Корнелия, когато стълбата се залюля.

Хари реагира светкавично. Грабна я от стълбата точно когато тя щеше да загуби равновесие. Задържа я за миг във въздуха с невероятно топли ръце, стиснали талията й, после я остави да стъпи долу.

— Мило момиче, какво правиш? Ще си счупиш врата.

Корнелия, смаяна, се опита да си възвърне самоувереността, но това никак не беше лесно, щом той стоеше толкова близо до нея и тя още усещаше отпечатъка на ръцете му на талията си.

— Гледах фреската — обясни тя най-накрая.

— Защо?

Той също вдигна очи.

— Защото подозирахме, че там има нещо повече от онова, което се вижда на пръв поглед — отвърна Аурелия. — Има ли, Нел?

Тя кимна, очите й преливаха от смях.

— О, да. Със сигурност има доста похотливи части. Онези херувими и серафими замислят всякакви пакости. Качи се да видиш.

Аурелия нямаше нужда от втора покана. Скочи на стълбата.

— Дръжте здраво.

— Нека аз да държа.

Хари се отказа от мисълта да продължи с протестите и хвана здраво стълбата. Полите на Аурелия се издуха, когато тя се покатери най-горе и опря коляно на платформата, както беше направила Корнелия.

Проточи шия, взирайки се нагоре, и после също избухна в смях.

— О, господи, какво са си наумили?

— Нищо добро, това е сигурно — каза Корнелия с глас, пулсиращ от смях.

— Дайте да видя — настоя нетърпеливо Ливия.

Аурелия слезе и Ливия зае мястото й. Хари, примирен с отредената му роля, остана търпеливо да крепи стълбата. Смехът на Ливия скоро се присъедини към този на приятелките й.

— О, но това физически е невъзможно — ахна тя. — Как могат и трите да правят това едновременно?

— Добре — каза Хари. — Трябва да видя какво има там. Слезте, Ливия. — Безцеремонно я смъкна от стълбата и се качи горе. Настъпи кратко, очаквателно мълчание, после той измърмори: — Божичко — и слезе по стъпалата.

— Мисля, че леля София е въртяла къща със съмнителна репутация — заяви Корнелия, изтривайки очи с дантелена кърпичка. — Какво да кажем за порнографските ножове за рязане на хартия, похотливите фрески и формата за желе. Питам се какво ли още има.

— Страх ме е да си помисля. — Хари застана с ръце на кръста, взрян отново нагоре. — Какво изключително въображение.

— Може би е основано не толкова на въображение, колкото на опит — заяви Корнелия, все още усмихвайки се. — Кога дойде? Не чухме чукчето.

— Защото не се наложи да чукам — отговори той. — Една прислужница лъскаше чукчето, така че вратата беше отворена. Чух ви да се смеете и, боя се, любопитството ме победи. — Вдигна вежда. — Трябваше ли да чакам Маркъм да ме обяви?

— Може да изчакаш последния коз — каза Корнелия, изтърсвайки полите на роклята си. — Може би чаша шери?

— Благодаря. — Той последва жените през фоайето и в приемната. — Имате ли вест от братовчед си?

Небрежният му тон прикриваше интензивния му интерес към техния отговор; той се настани, без да чака покана, и кръстоса в глезените краката си, обути във високи ботуши с пискюли.

— Не. — Отговорът дойде от Аурелия, загрижено набръчкала чело. — Пратихме две съобщения в дома на маркиз Колтрейн, но очевидно Гарстън, приятелят на Найджъл, е извън града и като че ли никой не знае дали Найджъл е заминал с него.

— Сигурен съм, че е така — каза Хари.

Нямаше смисъл да ги тревожи на този етап със своите далеч не толкова пълни сведения за настоящото положение на роднината им. Прие чаша шери от Корнелия и пръстите му леко докоснаха нейните. Почувства трепетно желание да пробягва през нея, също толкова силно като тръпката, която го разтърси, и очите им се срещнаха за миг в ласка, толкова осезаема, сякаш беше истинско докосване.

Корнелия отвърна, потискайки една усмивка:

— Да, така мислим. Изглежда, няма друго обяснение — каза тя, подемайки леко нишката на разговора. — Най-вероятно е в ловната хижа на някой приятел.

Хари кимна уклончиво и отпи от шерито си. Откъм фоайето се чуха високи, настоятелни детски гласове. Джавкането на кучетата се присъедини към какофонията и един висок, пронизителен вик, който със сигурност идваше от Франи, разцепи въздуха като стъкло.

— Това са онези ужасни кучета — каза Аурелия. — Все скачат по нея. Извинете ме.

И тя побърза към вратата на приемната.

— Ще взема кучетата — каза Ливия и излезе след нея.

Корнелия остана да стои до бюфета, гледайки Хари в замислено мълчание.

— По някаква специална работа ли идваш? — запита тя.

Той поклати отрицателно глава.

— Трябва ли?

— Не. — Тя завъртя венчалната халка на пръста си. — Но намирам за смущаващо да бъда в твоята компания, когато не сме сами.

— И аз в твоята — изрече той тихо. — Но трябва да ти кажа, че приятелките ти имат известни подозрения. Ливия косвено се опита да ме предупреди.

Корнелия се намръщи.

— Нищо не са ми казвали. Как те е предупредила?

Той вдигна рамене.

— Както казах, беше доста заобиколно. Просто каза, че твоето благополучие им е скъпо и бих го изложил на опасност на свой риск.

— Това не ми звучи никак заобиколно — каза Корнелия. — За мене е съвсем открито.

— Е, те са ти приятелки. Познаваш ги много по-добре от мене.

— Да. — Тя разпери ръце в по-скоро безпомощен жест.

— Това е мъчение, Хари.

— Знам. — Той стана, пристъпи към нея, после спря при звука на познат глас откъм фоайето. — А — каза той. — Имате още посетители, както изглежда.

Корнелия наклони глава и се вслуша.

— Надявам се да не е Летиша Оутълторп, онази жена, която ни вбесява.

— Не чувам нейния глас — каза Хари. — А тонът й е ясно различим.

Корнелия потвърди с гримаса, но изражението й се проясни, когато различи гласовете.

— На бала в „Алмакс“ няколко господа казаха, че ще ни посетят. — После добави с леко сардонична усмивка: — Какъв късмет, че решихме тази сутрин да облечем най-хубавите си рокли.

Ливия се върна в приемната.

— Нел, имаме посетители. Маркъм ги покани в салона. Ще дойдеш ли?

Очите й се отклониха към Хари, после пак към Корнелия, а в дълбините им се криеше въпрос, който нямаше нищо общо с посетителите.

Корнелия изрече спокойно:

— Да, разбира се. Какво направи с кучетата?

— Лестър ги заведе в кухнята, а Дейзи отведе децата горе. Лорд Бонъм, ще дойдете ли с нас в салона?

Той се поклони.

— Благодаря, госпожо.

Ливия тръгна пред тях към салона, където трима господа стояха пред камината.

— Лорд Страхан, колко мило, че идвате — каза тя. — И сър Никълъс.

Ръкува се сърдечно с двамата господа и погледна въпросително към третия.

— А, лейди Ливия, мога ли да ви представя лорд Форстър — каза Хари с усмивка. — Предупреждавам ви, че не е бърборко, но е достатъчно добра компания.

— Клевети, Хари — заяви Дейвид. Поклони се на Ливия. — Очарован съм, госпожо. Благодаря, че ме приехте. Бях съкрушен, че не ни запознаха снощи в „Алмакс“. За щастие Ник предложи да поправим пропуска. Но ако знаех, че Хари ще ни изпревари толкова много, щях да се закача за него.

Ливия се засмя.

— Много се радвам да се запознаем, сър. А всички, разбира се, познавате лейди Дагнъм. И лейди Фарнъм.

Хари се оттегли на един стол в дъното на салона и загледа, донякъде развеселен, как Ливия изкусно и съвършено учтиво отклонява очевидните аванси на лорд Страхан. Разбра, че няма защо да се тревожи. Ливия не повече от приятелките си изглеждаше склонна да се поддава на ласкателства и екстравагантни комплименти.

Чукчето на вратата отново обяви посетители — две дами, страховити повелителки на доброто общество, чиито критични погледи забелязваха всеки детайл в апартамента и обитателките му, докато дамите събираха мнения, за да ги огласят публично след това.

Корнелия и Аурелия посрещнаха новите посетителки със същата самоувереност, каквато бяха показали пред дукесата и лейди Сефтън. Нямаше да се оставят някой да ги сплаши и на Хари му беше извънредно весело да наблюдава как отбиват нерядко нахалните въпроси, каквито тези съднички на добрия тон смятаха, че имат право да задават.

— Разбирам, че досега не сте се сгодявали, лейди Ливия — заяви дукеса Броудхърст с тон, който намекваше, че това е сериозен недостатък на Ливия.

— Досега не съм получавала предложение, което би ме изкушило, госпожо — отвърна Ливия със спокойна усмивка.

Нейна светлост поклати глава.

— Момиче на вашата възраст… щом се каже, че сте на рафта, ще имате късмет, ако изобщо получите някакво предложение.

— Лейди Ливия е прекалено деликатна, за да навлиза в подробности за многото си завоевания, госпожо — изрече Корнелия. — Подобен неделикатен разговор едва ли е подходящ за смесена компания.

И тя погледна многозначително към мъжете, събрали се пред огъня.

Дукесата има благоприличието да се смути. Измърмори „туш“ и за момент замълча.

— Видяхте ли новите видове храсти в Ботаническата градина, лейди Дагнъм? — запита Ник, влизайки храбро в получилия се пробив.

Корнелия, малко озадачена, го погледна изненадана.

— Нови видове храсти ли, сър Никълъс?

— Съвсем нови видове ли са, сър Никълъс, или вариации на стар вид? — запита Аурелия с очаровано изражение.

Ник погледна отчаяно към Дейвид.

— Ъ… ъ-ъ… не съм сигурен. Форстър, ти си експертът по растенията.

— Така ли? — Дейвид засмука бузите си. — Не, не, скъпи приятелю. Имаш предвид Хари.

След като прехвърли горещия картоф, той видимо се отпусна.

— Лорд Бонъм? — запита сладко Корнелия. — Запознат ли сте с храста, за който говори сър Никълъс?

— Случайно нямам никакви интереси към каквито и да било храсти — изрече натъртено Хари. — А сега, госпожо, трябва да се сбогувам.

— Можете да ме съпроводите до каретата ми, Бонъм — обяви дукесата, докато се изправяше и събираше многото си шалове. — Белинда, ще те оставя на Грозвенър Скуеър. — Махна повелително на компаньонката си лейди Нийлсън.

Двете дами се сбогуваха донякъде високомерно и Хари ги придружи до каретата на дукесата, която стоеше пред вратата.

Господата скоро ги последваха и Корнелия каза:

— Ако тази Броудхърст не реши да злослови за нас, мисля, че вече сме постигнали положение.

— Тя е ужасна — каза Ливия. — Каква невероятна грубиянка.

— О, колкото повече съзнание за последиците, толкова по-малко финес — каза Корнелия. — Това се подразбира, но мисля, че предпочитам грубостта на пралелята на Хари. В нея има остроумие, не просто обикновена злоба.

— Ммм. — Ливия се поколеба, намръщвайки се, после запита внезапно: — Има ли нещо между вас с лорд Бонъм, Нел?

Аурелия я погледна изненадано. Не й беше хрумвало, че Ливия осъзнава странните течения, които се завихряха около виконта и Нел. Тя обърна поглед към Корнелия, която, макар и спокойна, имаше леко тъжен вид.

— Има ли, Нел?

Корнелия не виждаше смисъл да отрича и в действителност щеше да бъде огромно облекчение да може да говори за това.

— Толкова ли е очевидно?

— Не и за непознати — каза Аурелия. — Но за нас, да.

Корнелия кимна.

— Не знам как да го обясня. Това е някаква лудост. Безумие, което като че ли е обхванало и двама ни. Съжалявам — изрече тя безпомощно, местейки поглед от едната към другата с опит да разгадае израженията им.

— Имате ли връзка? — запита направо Аурелия.

— Предполагам, че така бихте го нарекли — съгласи се Корнелия. — Но стига графът да не узнае… а няма причина да узнава. Нали?

Въпросът беше отчаяна молба за насърчение.

— Няма да узнае от нас — каза Ливия. — Разбира се, че няма.

Аурелия се вгледа в приятелката си.

— Обичаш ли го, Нел?

Корнелия притисна върховете на пръстите си към устата си. Мислеше, че обича Хари Бонъм, но не беше готова да го призна, дори пред себе си. Не и докато това оставаше нещо едностранно.

— Не знам точно — каза тя. — Но то е като някакво обсебване, мания, ако искате.

И това беше достатъчно вярно, със или без усложненията на любовта. А тя знаеше, че Хари го чувства поне толкова силно, колкото и тя.

Аурелия и Ливия не казаха нищо може би една или две минути, осъзнавайки евентуалните последици.

— Щастлива ли си от това? — запита накрая Аурелия.

— Странно е да го нарека така — отвърна искрено Корнелия. — Това ме плаши… плашат ме евентуалните последици.

— Какви последици? — запита остро Аурелия.

— Не това, Ели. Направо казано, Хари взема прости предпазни мерки.

Аурелия кимна разбиращо.

— Тогава от какво се плашиш?

— Че това ще ме погълне — отговори простичко Корнелия. — Ще ме погълне тази мания. Ще се изгубя.

Аурелия подсвирна.

— Това е голям страх, Нел.

— Защо просто не се омъжиш за него? — запита Ливия. — Това ще реши всичко. И децата го харесват.

— За съжаление, не е толкова просто, Лив. — Над очите на Корнелия се спусна сянка. — Мисля, че бракът не фигурира никъде в бъдещето на Хари Бонъм.

— Защо?

Тя се изсмя, късо и безрадостно.

— Ако знаех, щеше да ми бъде много по-леко. Този мъж е тайна, загадка, а досега не съм се приближила до намирането на ключа. Но това е положението. Опитах се да го прекратя почти, преди да беше започнало и не можах.

— Но ти имаш такава силна воля — изгледа я Аурелия, тревожно намръщена.

— Не и в това — въздъхна Корнелия. Заразхожда се неспокойно между двата високи прозореца, които гледаха към улицата. — Едва издържам, когато сме разделени. И е цяло мъчение да трябва да се държа безразлично в компания, сякаш едва се познаваме.

Ливия беше смаяна. Това беше толкова различно от обикновено спокойната и овладяна Корнелия.

— Къде се срещате, Нел?

Корнелия се засмя дяволито, доскорошната й сериозност изведнъж изчезна.

— Не е точно среща. Той се прехвърля като Казанова през прозореца ми.

След миг учудване приятелките й прихнаха да се смеят.

— О, това си го бива, Нел — ахна Аурелия. — Влиза през прозореца ти посред нощ?

— С една дума, да — каза Корнелия донякъде самодоволно. — Което е една причина, поради която мисля, че никой никога няма да разбере. Не бива да ни виждат в обществото да се държим като нещо повече от обикновени познати, не и без да привлечем вниманието към себе си. Знаете какво правят клюките. Ако на някого му хрумне, че вижда Хари прекалено често край мене, ще тръгнат приказки и ще стигнат до графа. Но ако той е в нашата компания, на нас трите, клюките няма да видят нищо особено, а никой не наблюдава прозореца ми посред нощ — добави тя с още една палава усмивка.

Аурелия се взря в нея с напалващо разбиране.

— Той ли беше там, в леглото ти, онази нощ, когато котката заврещя и Маркъм дойде с късоцевката, и кучетата, и… той беше, нали?

— Скрит зад завесите на леглото — засмя се Корнелия. — Току-що се беше промъкнал с намерение да ме изненада, но настъпи опашката на Писана… останалото го знаеш.

— Не съм чула за това — каза Лив с леко негодувание. — Защо не съм разбрала?

— Защото врявата не те събуди — изтъкна Аурелия. — Помислих си, че има нещо странно в тази работа, но никога нямаше да предположа дори и след милион години.

Изведнъж тя се изкиска.

— Къщата на леля София изглежда доста подходящо място за неузаконени страсти, не мислите ли? Сигурна съм, че това не е първата тайна връзка, която се е развивала тук.

— Признавам, че съм много любопитна за тази жена — каза Корнелия, повече от готова да обърне разговора в друга посока. — Питам се дали можем дискретно да поразпитаме Маркъм.

Ливия обаче не беше готова да изостави първоначалната тема.

— Може да бъде много неудобно да си обсебен, погълнат или както искаш да го наричаш — каза тя замислено, — но ти завиждам, Нел.

— И аз — каза Аурелия. — Напоследък сияеш изключително много, Нел. Несъмнено има какво да се каже за страстта.

Корнелия не може да не се усмихне.

— О, да — съгласи се тя меко. — Да, със сигурност е така.

След два дни тя не беше толкова уверена. Въпреки че чукчето на вратата не млъкваше, обявявайки постоянен поток от посетители, Хари не беше сред тях. Като че ли беше изчезнал от лицето на земята.

Тя обаче не коментираше и сякаш почти не забелязваше отсъствието му, но Ливия и Аурелия не се лъжеха.

— Къде е той според тебе? — обърна се Ливия към Аурелия на третия следобед, когато Корнелия беше навън с децата.

— Не са се скарали, нали?

Аурелия поклати отрицателно глава.

— Не знам. Може би идва само нощем.

— Не — каза твърдо Ливия. — Вижда се, че Нел е озадачена… разтревожена. Наистина не е на себе си.

— Да, знам — призна Аурелия. — Първо Найджъл изчезва, сега виконтът. Всичко това е мистерия за мене. О, тя май се връща. Говори с Маркъм във фоайето.

— Още покани — каза Корнелия, влизайки в салона, като размахваше поредната картичка с позлатени ръбове. — Не виждам как е възможно човек да приеме всичките.

Добави визитката към купа, струпан на полицата над камината.

— Повечето хора ходят на гости за по пет минути — каза Аурелия, докато подреждаше зимни камелии в една ваза. — Но това ми се струва толкова грубо. Не са ли красиви?

Корнелия ги погледна разсеяно.

— Ъхъ. От кого са?

Аурелия погледна картичката.

— Някой си лорд Бейли. — Поклати глава. — Името нищо не ми говори. А на вас?

— Струва ми се, че да — обади се Ливия. — Мисля, че танцувах с някого с такава фамилия онзи ден на соарето у семейство Белинтъм.

— Какво безразличие, Лив — нападна я Корнелия. — Предполагам, с толкова много ухажори можеш да си позволиш да бъдеш безгрижна.

Усмивката й беше напрегната и преднамерената веселост на забележката не прозвуча добре.

Тя видя бързия поглед, който си размениха приятелките й, и се приготви за въпроса, на който не би могла да отговори, но вратата на салона се отвори и пропусна едно добре дошло разсейване.

— Ония двама господа са тук, госпожо — обяви Маркъм с мрачния си тон, промъквайки глава през съвсем леко открехнатата врата.

— Какви двама господа? — измърмори Ливия.

Корнелия сви рамене и поклати глава. Не беше Хари.

Маркъм винаги го обявяваше като оня виконт.

— Е, поканете ги, моля ви, Маркъм — подсказа му Аурелия.

— Ето ги тука.

Главата на Маркъм изчезна и друга ръка отвори широко вратата.

— Мисля, че не съм се натъквал на такъв ексцентричен иконом, госпожо — обяви Ник Питършам, влизайки в салона, следван от Дейвид Форстър.

— Изненадан съм, че още го държите — забеляза Дейвид. — Не е ли готов да се оттегли на тучни пасбища?

— Може да е, но леля ми остави ясни нареждания в завещанието си, че трябва да задържа него, съпругата му и балдъзата му, докато те сами не решат да се оттеглят — обясни Ливия.

— Боже господи, искате да кажете, че има още две такива създания? — възкликна Ник.

— Да, и те са също толкова ексцентрични, но са и чудесни готвачки — каза със смях Аурелия. — Седнете, господа. Какво можем да ви предложим? Шери или мадейра? — Корнелия тръгна към бюфета. — Или кларет? Открих доста добър от 1792 долу в мазето, когато последно слизах там.

— Значи кларет, благодаря, лейди Дагнъм.

Ник се приближи, за да вземе от нея напълнените чаши.

Тя му хвърли кос поглед, докато наливаше виното.

— Не сме виждали лорд Бонъм от известно време — забеляза тя. — Не е болен, надявам се?

За всички беше станало ясно още след първото представяне на Ник и Дейвид, че тримата мъже са добри приятели.

— О, не, нищо подобно, госпожо — каза бодро Ник. — Хари е здрав като бик. Виждал ли си го, Форстър?

— Като се замисля, не съм — каза Дейвид, вземайки чашата, която му подаваше Ник, и благодари с кимване. — Сигурно се занимава с някакви семейни работи, помнете ми думата.

— О, да, разбира се — намеси се Аурелия съчувствено. — Онези беднички останали без майка племенници и племеннички. Виконтът ни разказа всичко за тях.

Двамата посетители като че ли се смаяха.

— Хари има голямо семейство, госпожо, но не знаем да има останали без майка племенници и племеннички. Ти знаеш ли, Ник?

— О, да, той обясни — заразказва охотно Ливия. — Толкова тъжно. Затова искаше да купи тази къща. Каза, че му напомняла дома, където е израснал в Лондон, градинката на площада, крикет, криеница.

Гласът й трепна, когато вида обърканите лица на мъжете.

— Да купи тази къща ли, лейди Ливия? — запита Ник. — Той си има чудесен дом.

— Не, не беше за него, а за да може да настани децата близо до себе си и да ги наглежда.

— А — каза Ник малко неадекватно.

Знаеше със сигурност, че всички сестри на Хари са живи и здрави, и макар да имаше цял рояк племенници и племеннички, никой от тях не беше останал без майка, нито пък без баща. Но ако Хари беше съчинил тази специална история, трябва да си е имал причини и едва ли би било приятелско да каже, че това е купчина лъжи.

Дейвид като че ли беше стигнал до същото заключение.

— А, точно така — каза той. — Да… да.

Зарови носа и объркването си в чашата с вино.

— Работите на лорд Бонъм са си негови, в края на краищата — изрече Корнелия, като отпи от виното си. — Какво мислите за кларета, сър Никълъс?

— О, отличен — каза той, доволен, че се връща на солидна почва. Вдигна чашата си към прозореца и тънък слънчев лъч накара рубинената течност да заблести. — Красив цвят, красиво тяло — забеляза одобрително.

— Питам се как ли ще повлияе Наполеоновата континентална блокада[1] върху търговията с вино — каза Корнелия, докато отиваше към стола. Време беше да отклони решително темата от Хари Бонъм. Щом останеше сама, щеше да мисли върху последиците от онова, което току-що беше чула, или по-скоро, което не беше чула. — Какво мислите, лорд Форстър?

Дейвид като че ли се обърка още повече.

— Е, колкото до това, госпожо, не съм много по политиката. Всъщност, не съм много сигурен.

— Може да има само вредно влияние — изрече сериозно Ник, идвайки на помощ на приятеля си. — Щом французите блокират пристанищата, цялата търговия с Европа ще бъде сериозно засегната.

— Да, и няма да бъде само виното — изчурулика Аурелия. — Не само вносът. И собствените ни стоки няма да имат външни пазари.

С пристигането на още посетители разговорът продължи по общи теми и Корнелия, колкото и да се опитваше, успяваше да се съсредоточи в него само с половината си ум. Другата половина не се отказваше от убеждението, че Хари е чиста проба лъжец.

Със сигурност не беше отговорен за рояк останали без майка племенници и племеннички.

Тогава защо толкова настояваше да купи къщата на Лив?

[1] Континентална блокада — съвкупност от мерки, обявени от Наполеон Бонапарт на 21 ноември 1806 в Берлин, с цел да затвори за Англия всички европейски пристанища и да унищожи флотата й; последиците от блокадата карат европейските държави да се обединят срещу него. — Б.пр. ↑

20

— Ще се къпя — обяви решително Корнелия след вечеря.

— Искам да си измия косата и да се понакисна пред огъня в стаята си.

— Звучи толкова привлекателно — каза Аурелия — Уморих се от това къпане с гъба. Не е никакво къпане, човек не се чувства наистина чист след него. Днес е твой ред, Нел, утре съм аз.

— Съгласна. — Корнелия стана от масата. — Ще отида в кухнята да видя колко помощници ще мога да осигуря за водата.

— Там са Хестър и новото момче за всичко — каза Ливия.

— Предполагам, че Лестър го няма. Мисля, че си отива у дома за през нощта, където и да е това.

— Беше тук снощи — каза Аурелия. — Слязох в кухнята да стопля малко мляко за Франи, а той седеше до огъня с крака на решетката и четеше „Морнинг Поуст“.

— Е, да се надяваме, че и днес ще бъде тук — заяви Корнелия, отправяйки се към вратата. — Поради някаква причина имам абсолютна вяра в способността му да постига чудеса, дори толкова трудни като занасянето на достатъчно топла вода на горния етаж, за да се напълни онази медна вана.

И наистина Лестър седеше пред огнището с халба бира до лакътя си, вдигнал крака на решетката и с вестника в ръце. Като че ли се изненада, когато Корнелия влезе в кухнята.

— Милейди? Трябваше да позвъните.

— Всички знаем, че това домакинство не се управлява по обичайните начини, Лестър — отвърна Корнелия, оглеждайки се. — Сам ли сте?

— Господин Маркъм и жените се прибраха в стаите си. Ние с Хестър и младия Джеми вечеряхме в килера, госпожо — обясни Лестър. — Сега Хестър ще дойде в трапезарията да раздигне. Ако има нещо, което искате да се направи сега, аз мога да го свърша.

— Да, всъщност има — каза Корнелия. — Искам да се изкъпя в стаята си, Лестър. Мислите ли, че има достатъчно гореща вода?

— Има много, госпожо — каза той, оставяйки настрана вестника си. — И няма да отнеме повече от половин час да се стопли още един котел.

Махна към котела, който вече пускаше пара над огъня.

Скоро след като Корнелия се върна в стаята си, Хестър дойде с медната вана, която постави върху дебели чаршафи пред огъня. След като разбута въглените и те се разгоряха, прислужницата каза:

— Дръпнах завесите, да не става течение, милейди.

Корнелия погледна към прозореца, където висяха завеси от тежко тъмночервено кадифе.

— Благодаря, Хестър.

Прислужницата излезе, след като си свърши работата, и Корнелия се приближи към прозореца, плъзвайки се зад завесите, за да погледне навън към тъмната градина. Къде е той?

Усети тръпка на предчувствие. Хари не беше някакво обикновено лондонско конте. О, можеше човек да го помисли за такъв, но у него имаше стомана. Нещо опасно ли прави? Да не е ранен?

Почукване на вратата я накара да излезе иззад завесите точно когато Лестър влезе с две кани, пускащи пара. Изля водата във ваната, нищо в изражението му не показваше съчувствието, което изпитваше. Беше видял как тя изскача иззад завесите. Нямаше представа кога виконтът ще излезе от таванския си кабинет, където седеше вече три дни, разгадавайки един мъчен руски шифър, и дори да знаеше, нямаше да го каже на дамата.

— Ще искате ли Хестър да ви помага, госпожо?

— Не, благодаря. Само донесете достатъчно вода — каза тя, отваряйки една кедрова кутийка на тоалетката.

В нея имаше тензухени кесийки със суха лавандула и розмарин, шишенце с вода от портокалови цветчета и калъпче сапун, ароматизиран с върбинка. Можеше тази вечер да няма любовник, но поне имаше възможността да се наслади на друг вид чувственост.

Още две идвания на Лестър осигуриха напълването на ваната; други три кани стояха в камината, топлени от огъня. Корнелия най-после остана сама. Пусна кесийките във водата, където ароматните треви щяха полека да се напоят. Щеше да вземе водата от портокалови цветчета, когато дойдеше ред да плакне косата си.

Съблече се, внезапно нетърпелива, внезапно ядосана. Той нямаше право да изчезва, без да каже и една дума. Не и ако нещо ужасно не се беше случило, за да причини отсъствието му. Тя нищо ли не означава в живота му?

И защо я беше излъгал? Защо беше тази нелепа история за децата, останали без майка? Защо изобщо се интересуваше от тази къща. О, хубаво би било да мисли, че той я е видял случайно, влюбил се в нея… просто любов, не страст… и е измислил този план, за да получи достъп. Но писмото от адвоката с предложението беше дошло при Ливия в Рингууд. Много преди виконт Бонъм да беше видял жената, която най-напред беше помислил за кухненска прислужница.

Корнелия влезе във ваната и се отпусна във водата, вдигайки колене, за да подпре стъпалата си на отсрещния ръб, и водата плисна над гърдите и раменете й. Мразеше загадките, но още повече мразеше да си играят с нея. А сега й се струваше, че Хари си е играл с нея още преди да се бяха срещнали.

Разочароването я заля като мръсна, мазна помия и тя посегна към сапуна с върбинка.

Десет минути по-късно Хари стоеше в градината, гледайки към къщата. Знаеше къде е прозорецът на Корнелия, но тази вечер той представляваше черен квадрат. Беше затворен, завесите плътно придърпани. Можеше да се покатери по водосточната тръба и да се надява да я събуди от дълбокия й сън.

Тя можеше да стои на прозореца и да гледа за него, помисли с леко негодувание. Нима не й е липсвал? Но той знаеше, че това е неразумно, и ако не беше толкова изтощен, никога нямаше да бъде така неразумен. Но я желаеше. Сега.

Лестър беше в къщата. Но също толкова вероятно там беше и Маркъм със страшната късоцевка, а и мълчаливите близначки. Спомни си, че Лестър му беше споменавал и за други прислужници.

Тръгна през градината крадешком, като котка, излязла на лов, придържайки се към стената на къщата, и стигна стъпалата, които водеха надолу към задната врата за сутерена на прислужниците. Видя ивица светлина под долната страна на вратата в дъното на тъмните каменни стъпала. Някой още стоеше в кухнята и той се надяваше това да е Лестър. Както беше инструктиран, докато Хари отсъстваше, Лестър трябваше да внимава за всякакви непредвидени случки през нощта.

Хари сви ръце около устата си и издаде тих звук. В тишината отекна вик на кафява сова. Той изчака две секунди, после повтори сигнала. Ако Лестър беше достатъчно близо, за да го чуе, щеше да разпознае повикването на виконта.

След като няколко минути се напрягаше да чуе нещо в тъмното, без да чуе нищо, Хари повтори двойния сигнал. Но този път след минута чу стърженето на резетата долу в тъмнината и отварянето на кухненската врата.

Лестър се огледа бързо, после затвори вратата зад себе си и се изкачи по стъпалата към градината.

— Нещо не е наред ли, милорд? — запита тихо.

— Да, дяволите да те вземат — отвърна нетърпеливо Хари, също с тих глас. — Прозорецът на лейди Дагнъм е затворен и тъмен.

Лестър сподави една усмивка.

— Нейно благородие се къпе, сър. Пред огъня в спалнята си.

Хари не сподави собствената си усмивка.

— О, така ли? Добре, вкарай ме вътре, Лестър.

— Да, сър. Другите дами отидоха да спят, затова ще отворя прозореца на библиотеката. Можете да кажете, че сте го намерили открехнат и сте се вмъкнали.

— Ами онези проклети кучета?

— Те са горе с лейди Ливия. Разбира се, ако ви чуят в коридора, ще вдигнат врява, а те не пропускат нищо — добави Лестър мрачно. — И стоножка да пропълзи, ще я чуят.

Хари помисли малко, после изрече решително:

— Ще прибегнем до хитрост. Лъжлива тревога.

Лестър кимна с разбиране.

— Дайте ми две минути да подготвя прозореца на библиотеката, сър, и после стойте там, докато отида горе и разлая кучетата. Вратата на лейди Дагнъм е третата по коридора отляво.

Изчезна отново в сенките на сутерена. В кухнята за миг блесна светлина, после отново всичко стана черно.

Хари се върна крадешком в градината, все така прилепен към стената на къщата, и стигна до прозореца на библиотеката, точно под този на Корнелия. Чу слабо изскърцване отвътре, докато Лестър издърпваше резето, после прозорецът се отвори.

Хари скочи на перваза и се вмъкна в тъмната стая, тупвайки беззвучно на килимчето. Лестър кимна, затвори прозореца също толкова тихо, колкото го беше отворил, и се отдалечи към вратата за коридора в далечния край на помещението.

Хари се промъкна към вратата и се долепи до стената зад нея, ослушвайки се. След минути отекна трескаво джавкане. Някъде горе се отвори врата и той дочу гласове. Разпозна гласа на Ливия, после по-плътния глас на Лестър. Не чуваше какво казва той, но явно излагаше причина за присъствието си на горния етаж — такава, каквато не би накарала никого да се усъмни, ако кучетата отново се разлаят.

Вратата пак се затвори и джавкането продължи, макар и заглушено.

Хари се измъкна от библиотеката и хукна към стълбището. Стигна горе за секунди, търсейки сенките на площадката на горния етаж и коридорчето, извеждащо от нея.

Лестър го чакаше и веднага щом го видя, се прокашля високо. Кучетата отново се разлаяха, но този път не се отвори никаква врата, чу се само леко раздразненият глас на Ливия, която ги успокояваше, казвайки, че това е само Лестър.

Хари вдигна ръка към Лестър в безшумен поздрав и прелетя коридора, отмина вратата на Ливия и спря пред тази на Корнелия. Хвана дръжката и тихо я обърна. Вратата се отвори и той се стрелна вътре, затваряйки я внимателно зад гърба си.

— Е, ако това не е най-съблазнителната гледка — измърмори той, застанал с гръб към вратата и взрян във видението пред себе си.

Корнелия се надигна рязко във ваната и се взря смаяна в него.

— Как влезе, за бога? Ти ли разлая кучетата?

— Е, това не е особено любезно като за добре дошъл — каза той, посягайки зад себе си, за да обърне ключа в ключалката.

— Как влезе? — повтори тя, гледайки го внимателно, докато той прекосяваше стаята, за да стигне до огъня.

— Един прозорец долу не беше зарезен. Успях да го отворя…

— О — каза той. — А някой от твоите прислужници разлая кучетата и аз се промъкнах под прикритието на тяхната врява.

Корнелия не беше сигурна, че вярва на това. Всичко беше много удобно.

— Къде беше?

Той се наведе над ваната и я целуна по устата.

— Прекалено много въпроси, Нел. Сега съм тук. — Премести устни към влажното й чело и облиза капчиците от веждите й. — Имаш чудесен вкус. И косата ти мирише възхитително.

— Което е повече, отколкото мога да кажа за вас, сър — отвърна тя; думите й странно противоречаха на ленивата чувственост на гласа й и на дълбоките сини езера на очите й, които като че ли го поглъщаха. — Изглеждаш така, сякаш не си спал цяла седмица, или не си се и къпал пак толкова.

— Сигурно защото е вярно — каза той, докато се изправяше. — Но мога да поправя поне един от тези пропуски.

Започна да се съблича.

— Не можеш да влезеш тук — протестира тя. — Няма достатъчно място.

— О, ще се изненадаш — отговори той, седнал на ръба на леглото, за да събуе обувките и чорапите си. — Така е по-добре. — Изправи се, вече гол. — Сега поместете задничето си, госпожо.

Корнелия протестира със смях, но се дръпна и той влезе срещу нея във ваната. Водата плисна над ръба й и върху дебелите чаршафи, когато той се отпусна долу, подпъхвайки крака под седалището й, докато се спускаше още по-дълбоко във водата.

— Виж какво направи на пода — упрекна го тя, докато се местеше, увеличавайки при това наводнението.

Пръстите на краката му се плъзнаха по места, където не би следвало да бъдат; и възраженията й утихнаха в нежен стон на наслада.

Хари се усмихна, навеждайки се напред, за да обхване в дланите си влажната пълнота на гърдите й. Започна да си играе със зърната й, наблюдавайки лицето й.

— Ах, колко ми липсваше, любов моя.

— Бях тук — каза тя, облизвайки устни, докато зърната й се надигаха и се втвърдяваха под ласките на пръста му. — Ти къде беше?

Сега във въпроса нямаше жило и тя загуби интерес към отговора, поне за момента.

Хари премести ръце към талията й и дръпна тялото й върху своето, а главата му се отпусна назад върху ръба на ваната. Корнелия го възседна, вече без да обръща внимание на водата, която попиваше в подгизналите чаршафи. Подпря се на колене и го пое в себе си.

Хари изстена и замря.

— Не мърдай, любов моя, точно сега не мога да се въздържа, като пубертетче съм.

Корнелия се усмихна, наслаждавайки се на мига на властта си. Знаеше, че може да го изхвърли над ръба дори с най-леко движение. Усети пулсирането на пениса му дълбоко в себе си. Наведе се напред и го целуна, слабините й се притиснаха към корема му. Това беше достатъчно.

Собствената й наслада този път дойде изцяло от неговата, от усещането за тази смайваща женска власт. Тя се отпусна на пети и плъзна поглед по дължината на тялото му. Изглеждаше отслабнал, уморени бръчки се впиваха около потъналите му в черни сенки очи.

— Какво си направил със себе си? — запита тя, прокарвайки ръце по гърдите му, докато го целуваше по очите. — Станал си кожа и кости, любов моя.

Вместо отговор той хвана талията й и я отмести от себе си.

— Има ли още гореща вода? Стана студено.

Корнелия прие, че за момента няма да получи никакви отговори.

— Има още една кана. Използвах остатъците в другата, за да си изплакна косата.

Стана и излезе от ваната, пръскайки дъжд от капки. Една кърпа се топлеше на решетката пред огъня и тя се уви бързо в нея, усещайки студения въздух върху мократа си кожа. Взе другата кана и изля съдържанието и върху главата му.

Хари не очакваше това и изфуча възмутено и изненадано, когато водата го обля.

— Като си започнал, можеш си измиеш и косата — каза тя, подхвърляйки му сапуна, който стоеше на пода до ваната.

Той прие съвета и Корнелия се изсуши, преди да облече дебелия си нощен пеньоар. Седна на раклата при долната част на леглото и го загледа как се мие. Въпросите гъмжаха в главата й, тя знаеше, че трябва да подходи внимателно. Чувстваше, че трябва да има право да му задава въпроси, но инстинктивно знаеше, че Хари не й е дал това право. Но тя във всички случаи щеше да му ги зададе.

— Кърпа — заповяда той, ставайки, и щракна привидно заповеднически с пръсти.

— На вашите услуги, сър — каза тя, отправяйки още един дълъг, изпълнен с копнеж поглед към тялото му.

Той беше прекрасен образец на мъж, реши тя. Висок и слаб, мускулест, без това да се набива на очи, силата му беше по-скоро загатната, отколкото изложена на показ. Тънката му талия, тесният ханш, силата на мощните, но също така стройни бедра го правеха да изглежда като атлет.

— Нел, замръзвам — оплака се той. — Много ми е приятно да ти представям такава картина на мъжка красота, но онази част от моята анатомия, която би трябвало да те интересува повече от всичко, се сбръчква от студ.

Корнелия се засмя.

— О, няма да допуснем това — каза тя, донасяйки още една затоплена кърпа от решетката. Метна я на раменете му, преди да отиде да се зарови в гардероба. — Тук някъде имам още един халат. Може да е поизяден от молци, но ще свърши работа… а, да, ето го. — Размаха победоносно един кадифен халат. Подръпна със съмнение разръфания колан. — Сигурно ще ти бъде малко къс.

— Според мене това ще е най-малкият от проблемите му — каза Хари, оглеждайки дрехата с подозрение. — Ако не възразяваш, ще се задоволя с една суха кърпа.

— О, чудесно.

Корнелия взе друга кърпа от отделението за бельо и му я подаде.

Той я закрепи здраво около талията си и загледа безпорядъка пред огъня.

— Мисля, че ако сложа тези мокри чаршафи във ваната и преместя всичко в някой ъгъл, няма да бъде толкова разхвърляно.

— Обвинявай себе си за тази каша — каза Корнелия. — Ако не беше настоял да споделиш ваната ми.

— Ах, но споделянето не беше ли приятно? — възрази той, хващайки я за ръката, и бързо я дръпна към себе си, така че тя се озова плътно притисната към голите му гърди.

Той повдигна брадичката й, прокарвайки върха на пръста си по устата й, а живите му зелени очи блеснаха като светулки, когато й се усмихна.

— Със сигурност беше — каза тя. — Струваше си мокрия под.

— Добре, тогава ще ми намериш ли нещо за ядене и чаша вино или коняк, или каквото и да било, докато се опитам да подредя тук?

— Гладен ли си?

— Прегладнял — каза той. — Не помня кога ядох за последно.

Корнелия реши въпреки този увод да остави въпросите си за по-късно.

— Връщам се след десет минути.

Чу как Хари заключва вратата след нея и се усмихна леко. Той, разбира се, не знаеше, че тайната им вече не е тайна, поне за приятелките й. Но може би беше добре да бъдат предпазливи, помисли тя. Ливия и Аурелия не бяха единствените обитатели на къщата. Това, което не знаеше, разбира се, беше, че Лестър бдеше никой да не се приближава до спалнята й, докато виконт Бонъм е вътре.

Корнелия слезе до кухнята по задното стълбище, мислейки как да оправдае присъствието си там по това време на нощта. Единственият човек в кухнята беше Лестър, все още седящ пред огъня с бирата и вестника си.

Той скочи на крака, когато тя влезе.

— Какво мога да направя за вас, милейди?

— О, нищо, Лестър, благодаря. Поради някаква причина съм гладна. — Приближи се към килера. — Мисля, тук имаше пай с телешко и шунка. Кой знае защо ми се дояде точно това.

— Да, милейди — изрече тържествено Лестър. — Ще ви донеса поднос. Малко хляб и сирене ще искате ли?

— Ъ-ъ, да, може би, благодаря — отвърна тя, отново питайки се какво ли може да си е помислил за нея, щом иска толкова много храна, след като беше вечеряла съвсем задоволително само преди няколко часа.

Намери пая с телешко и шунка, помисли да отреже едно голямо парче, но реши да вземе целия пай. Коричката изглеждаше толкова апетитна, а Хари изглеждаше така, сякаш имаше нужда от солидно охранване.

— Ще искате чаша кларет, за да преглътнете това, смея да кажа, госпожо — забеляза Лестър, докато слагаше хляб и сирене на един поднос и вземаше пая от ръцете й.

— Е, да, сега, като споменахте, това би било чудесно — каза Корнелия. — Но мисля, че трябва да отворим нова бутилка.

— Веднага, госпожо. — Лестър взе една бутилка от стойката и извади запушалката. Сложи бутилката и една чаша на подноса при храната. — Ще ви го занеса.

— Не, не, мога да се справя, Лестър. — Тя побърза да вдигне подноса. Беше неудобен и тежък. — Ще се кача по задното стълбище, ще стане по-бързо.

— Знаете ли какво, госпожо, защо да не ви помогна, да го занеса до горе — предложи Лестър, гледайки с лека тревога как съдържанието на подноса се приплъзва и опасно нарушава равновесието му.

Това нямаше да навреди, помисли Корнелия, предавайки товара си с благодарствени думи. Тръгна пред Лестър нагоре по задното стълбище, питайки се как е успял да стане толкова незаменим в къщата. Дори Маркъм понякога му се подчиняваше и със сигурност не възразяваше срещу присъствието му.

Когато стигнаха горе, тя взе от него подноса и му благодари шепнешком. Лестър остана на горното стъпало, наблюдавайки леко неувереното й, но поне безшумно придвижване по коридора. Когато тя стигна до вратата, я бутна с босия си крак и вратата веднага се отвори. Едва тогава Лестър се върна при вестника си.

— А, сега това изглежда като истински празник за един мъж — изрече оценяващо Хари, докато поемаше подноса от нея. — Има само една чаша.

— Е, Лестър беше в кухнята и нямаше как да оправдая две чаши.

— О, предполагам — промърмори усмихнат Хари. — Можем да си я делим.

Той остави подноса на масата.

Корнелия огледа изненадано спалнята си. Остатъците от банята й бяха изчезнали, стаята беше в ред, дори разхвърляните дрехи на Хари бяха акуратно поставени на раклата при долната част на леглото.

— Какво направи с ваната?

— Зад паравана на камината е — каза той, режейки от пая.

Параванът, който обичайно предпазваше седящия пред огъня, сега стоеше в един от ъглите на стаята.

— Добър домакин става от тебе — каза Корнелия, докато сипваше виното.

Хари седна на стола до масата и отхапа голяма хапка от пая. Корнелия седна до огъня и отпи от виното, преди да му подаде чашата. Цели минути минаваха, без двамата да кажат нещо, докато Хари ядеше с апетита на човек, умиращ от глад. Довърши пая и обърна вниманието си към хляба и сиренето. Най-накрая подносът се опразни и той въздъхна заситен.

— Баня и храна… вече пак съм цял. — Стана и се протегна с наслада, преди да се обърне към Корнелия, протягайки подканващо ръце. — Ще преминем ли към леглото, госпожо?

Корнелия се поколеба. Искаше отново да се любят, сякаш не можеше да се насити на тялото му, но умът й най-накрая взе връх и заяви независимостта си в тази работа. Тя не можеше… нямаше да… да се даде отново, без да получи някакво обяснение за лъжите му.

Той я погледна недоумяващо, все още разперил ръце, докато тя седеше неподвижно.

— Какво има, Нел?

Ръцете му се отпуснаха. Изглеждаше спокоен, но напрежението в стаята би могло да реже диаманти.

— Семейни работи ли те държаха извън града? — запита тя, сключила леко ръце в скута си. — Нещо свързано с останалите без майка племенници и племеннички, може би?

Очите му се присвиха и той леко се залюля на пети. Ядосан на глава.

— Можех да допусна, че това ще ми се върне и ще ме ухапе.

Значи нямаше да отрече. Корнелия почувства известно облекчение.

— Но защо трябваше да ми наговориш такива очевидни лъжи? Разбира се, сигурно си знаел, че по някое време това ще се разбере. Наистина ли ме мислиш за толкова простодушна, толкова наивна, че да приемам на вяра всичко, което ми се казва?

— Не — каза той. — Но забравяш, скъпо момиче, че когато ти казах тази малка неистина, нямах представа, че ще ме омаеш така. Тогава за мене нямаше никакво значение дали си ми повярвала.

Корнелия се замисли. Имаше смисъл, но не обясняваше нищо.

— А защо толкова искаше тази къща?

Той я погледна мрачно.

— Не мога да ти кажа, скъпа.

— О. — Тя приглади гънките на пеньоара си, загледана в пръстите си. — Предполагам и че не можеш да ми кажеш защо понякога изчезваш с дни и се връщаш като ходещ труп?

— Не мога — потвърди той.

— И трябва да се задоволя с това? — Тя поклати глава. — Съжалявам, Хари. Не мога. Трябва да ми дадеш нещо, ако трябва да продължим. — Погледна го право в очите. — Искаш ли това… това, което имаме с тебе… да продължи?

Той се приближи бързо, коленичи пред нея и пое ръцете й в своите.

— Повече, отколкото съм искал каквото и да било друго в живота си — призна той, поднасяйки ръцете й към устните си.

Тя усети как лошото чувство се стапя, но въпреки това той трябваше да й даде нещо — нещо, което да изгради някакво интимно доверие помежду им. Да й даде нещо от себе си, което да стига по-дълбоко от очарователния мъж, от невероятно чувствения любовник, от загрижения приятел. О, тя вярваше, че той наистина е всичко това, но искаше и малък дял от душата му.

— Дай ми нещо — повтори тя тихо.

Той пусна ръцете й и отново се изправи. Беше живял толкова дълго от ума си, обитавайки сенчестите ъгълчета на разузнаването, че не знаеше как да й даде дори искрица светлина. Но знаеше със сигурност, че ако й откаже сега, ще я изгуби.

Заговори колебливо.

— Ако ти напомня, че Англия е в състояние на война, това ще бъде ли достатъчно?

Тя го погледна стреснато.

— Войник ли си?

Той поклати отрицателно глава.

— Не е каквото имаш предвид.

Обърна се с гръб към нея и се приближи към дрехите си на раклата.

— Не — каза Корнелия. — Не си отивай.

Погледна я отново.

— Няма да кажа нищо друго, Нел. И трябва да вярвам, че и ти няма да кажеш нищо от това.

— Разбира се, че няма.

Стори му се шокирана.

— Много сте близки с приятелките ти — изтъкна той.

— Да — потвърди тя. — Сега и те знаят за връзката ни. Но няма да предам доверието ти. Никога не бих го направила.

Той кимна.

— Вярвам ти. Сега свършихме ли, Нел?

Тя се изправи полека.

— Почти. Отговори ми само на още един последен въпрос. Опасно ли е това, което правиш?

Той се засмя и поде уклончиво:

— Не и ако се върши както трябва. Сега ужасно много имам нужда от това легло и от теб. И така, пак питам, свършихме ли с това?

Изборът й беше ясен и прост. Да приеме малкото, което й беше дал, или да откаже да приеме самия Хари. Кимна и пристъпи към него.

21

— Предполагам, че Казанова се е върнал — изрече хитро Ливия, докато мажеше една препечена филия с масло няколко дни по-късно.

Корнелия наливаше кафе.

— Може би — отвърна тя.

— Глупости — изсмя се Аурелия. — „Може би“, как ли пък не. Поглеждала ли си се в последните няколко дни, Нел?

— Изглеждам както обикновено — каза зълва й с леко извиване на устни.

— Не както изглеждаше, когато Хари изчезна — отбеляза Аурелия, посягайки към мармалада. — Къде е бил?

Корнелия вдигна рамене.

— Не съм много сигурна. Някакви семейни работи в провинцията, предполагам. Сега пък какво?

Приятелките й я гледаха с нескриван скептицизъм.

— Странно, че най-близките му приятели като че ли не знаят нищо за задълженията му към децата на покойната му сестра — забеляза Аурелия.

— Така ли казаха? — запита невинно Корнелия, отхапвайки от намазаната с масло препечена филия.

— Да, да. — Аурелия размаха нетърпеливо лъжицата за мармалада. — Приемам, че не е наша работа, но не обиждай интелигентността ни, Нел.

Облиза капка мармалад от пръста си.

— Не бих направила такова нещо — изрече Корнелия с унила усмивка. — Но можем ли сега да не говорим повече за това?

— Разбира се — каза Ливия. — А като говорим за виконт Бонъм, трябва да обсъдим какво ще облечем за онова излизане, на което ни е поканил довечера в парка Воксхол? Мисля, че ако облека твоята зелена туника от креп над сметанената ми тафта, Ели, никой няма да познае и двете дрехи.

— Би трябвало да стане — съгласи се Аурелия. — А аз ще заема синия шал на Нел, за да го наметна върху раирания муселин.

— Ще ти бъде студено — изтъкна Корнелия. — Все пак още е март. Не можеш да се разхождаш безгрижно из градините само по един тънък шал и муселин. Вземи кожената ми наметка. Онази, която Клеър направи от старото наметало за опера.

— Ами ти?

— Мислех за твоята тафтена наметка върху моята лавандулова коприна.

Тя отпи от кафето си.

— Значи е уредено — каза Ливия. — Наистина смайващо е какво направи Клеър със старите ни дрехи, какво остава за новите, които ни уши.

— И постоянните промени, които им прави — вметна Аурелия, отмествайки назад стола си, докато ставаше от масата.

— Тя е наистина много умела шивачка.

— Това ми напомни нещо. Ако излизаш, Ели, ще ми купиш ли малко червена кадифена панделка? Мислех да поръбя онова сламено боне и да му добавя някаква китка череши или нещо подобно — помоли Корнелия, докато също ставаше от масата.

— Разбира се — съгласи се любезно снаха й. — Какви са плановете ти за тази сутрин?

— Трябва да работя със Стиви по латинските спрежения — изрече с гримаса Корнелия. — Последното писмо на графа изисква доклад за напредъка в образованието на наследника му.

— Защо не го помолиш да отпусне пари за гувернантка? — запита Ливия.

— Няма да го направи, не и щом помощникът на преподобния Лейси е готов, склонен и повече от способен срещу нищожно заплащане да подготвя Стиви за Хароу — изрече мрачно Корнелия.

— Във всеки случай, предпочитам да слушам проповедите на татко — каза Ливия. — Макар че от тях ми се доспива. Баркър проповядва за огън и жулел всяка неделя. Дори на Коледа.

— Да, и можете да си представите как се отразява това на преподавателските му методи — каза Корнелия мрачно, както преди. — Няма да оставя сина си на нежните му грижи, каквото и да казва графът.

— Не те обвинявам — въздъхна Аурелия. — Той поне няма да се бърка в образованието на Франи и Сюзън.

— Така е — съгласи се Корнелия със сардонична усмивка. — Момичетата са годни единствено за брак, подчинение и работа. Единствените учители, които им трябват за тези изисквания, са бащите, братята и разбира се, съпрузите. — Отправи се към вратата. — Ще се видим на обяд.

Въпреки привидното си равнодушие обаче Корнелия беше загрижена за напредъка в образованието на своя син. Това беше една област, в която дядо му би могъл да я обвини в нехайство. Ако пратеше помощника на енорийския свещеник в Лондон, за да изпита детето, Стиви вероятно нямаше да покаже добри резултати при по-трудните предмети като латински и гръцки.

Корнелия би могла да се справи с латинския на равнището на петгодишно дете, но гръцкият й беше плачевен. Справяше се с азбуката, но почти с нищо друго и макар да беше убедена, че не е задължително за дете на тази възраст да си служи компетентно с гръцките думи, тя знаеше, че ако Маркби се обърне към равните на себе си, тя ще загуби битката и ще бъде принудена да се върне заедно със сина си под надзора на неговия дядо.

Тя нямаше желание да се откаже от живота, който се откриваше пред нея, но ако подобен ход беше в интерес на децата й, щеше да си отиде и да погребе съжаленията дълбоко в себе си. Но не вярваше, че подобно действие сега ще бъде в интерес на когото и да било. Децата й, разбира се, не страдаха. Всичко в новото им обкръжение ги омайваше, обгръщаше ги сигурният пашкул на здравата близост с майка им и с Линтън.

Не, тя се беше посъветвала със съвестта си и беше стигнала до заключението, че влечението й не е във вреда на децата й на този етап. Те просто я осъждаха на цяла сутрин спрягане на латински глаголи е едно непокорно петгодишно дете.

— Не разбирам как можахте така да го изгубите. — Хари се опитваше да скрие гнева си, макар че чувството му за безсилие всеки момент можеше да избухне. — Казахте, че сте го намерили в Билингсгейт.

Двамата агенти изглеждаха съкрушени, но и непреклонни.

— Проследихме го до първата квартира, сър. Можехме да го приберем още там, но имахме заповед да го оставим на вас.

Хари въздъхна.

— Да, знам. Извинете ме за нетърпението. А второто място?

— В Билингсгейт, сър — каза Коулс. — Пак го намерихме, но заповедта си беше същата. Когато предадохме информацията, той пак беше изчезнал.

— И този път нямаше указания — добави лаконично другият агент с известно удовлетворение. — Преровихме околностите, милорд, разпитахме всеки Том, Дик и Хари[1], с извинение, милорд, обаче напразно. И опашката му не можахме да хванем.

Хари забарабани с пръсти по масата. Разбираше, че е трябвало да остави тези двамата да хванат Найджъл Дагнъм веднага щом го бяха намерили. Когато човекът, следящ Найджъл, беше еднозначно разпознат като французин и беше станало ясно, че враговете са набелязали младежа, Хари не биваше да има нищо общо с цялата тази работа, с изключение на първия сигнал към Саймън. А трябваше да устои на подтика да задържи тази бъркотия, така да се каже, в рамките на семейството.

Сега обаче Дагнъм беше изчезнал и Хари беше принуден да признае, че за първи път в професионалния си живот е допуснал лични съображения да замъглят преценката му. Същественият въпрос сега беше дали Найджъл още бяга, или вече е в ръцете на врага.

— Продължавайте да търсите — каза той. — Вината е моя.

— Да, сър. — Двамата агенти кимнаха уважително. — Ако пак го намерим, да действаме ли?

— Непременно — отговори Хари. — Не отлагайте и една секунда. Само ми съобщете, когато го отведете на безопасно място.

— Ясно, сър. — Обърнаха се, за да си тръгнат, но тогава Коулс погледна през рамо, посягайки към вратата. — Ако стане нещо, сър…?

— Правете каквото трябва — каза Хари.

Може би подписваше смъртната присъда на Найджъл Дагнъм, но не виждаше друга възможност.

Личните работи не се смесваха с професионалните. Той винаги беше вярвал в това, но никога досега не се беше изправял пред такъв конфликт. След два часа щеше да придружава любовницата си, която беше братовчедка на Найджъл, и двете й най-добри приятелки — и те близки приятелки на Найджъл, на забава в парка Воксхол. Лодките щяха да чакат гостенките му при стъпалата до водата в девет часа, внимателно подбрана вечеря щеше да бъде поднесена в частен павилион в единадесет часа. Искаше да прекара известно време с Корнелия на публично място. Нелепо опасен импулс в сегашните обстоятелства, но такъв, на който не можеше да устои. Сред уединените горички и сенчести пътеки в парка Воксхол те можеха незабележимо да намерят малко интимност и той беше планирал разходката така грижливо, както би направил за извеждането на застрашен агент от сърцето на Санкт Петербург.

И това щеше да го тормози.

— Е, какво мислите? — Ливия се представи в салона точно когато часовникът удари осем. — Не е ли съвършена тази наметка? О, и вие изглеждате чудесно.

— Всички изглеждаме чудесно — каза Корнелия. — И чаената чаша чака.

Запъти се към входната врата, по изключение отворена от Маркъм.

— Къде е Лестър тази вечер, Маркъм? — запита тя, слагайки копринените си ръкавици.

— Каза, че имал някаква работа да върши — осведоми я икономът. — А вие чукайте силно, като се върнете. Спя като заклан.

— Оставете ключа под саксията — каза Ливия, посочвайки една от празните гръцки урни, които стояха на стража край входната врата. — Сами ще си отключим.

Маркъм поклати глава.

— Не мога да го направя, госпожо, не и с всичките тия вмъквания през нощта.

— От известно време никой не е влизал, Маркъм — изтъкна Корнелия. — Оставете кучетата свободни и ключа под саксията.

— Ами, имате право. Надявам се да знаете какво вършите.

Маркъм отстъпи в коридора, затваряйки вратата след дамите, които само свиха рамене и слязоха по стъпалата към очакващата ги берлина.

Новият кочияш, доста възрастен мъж, строг като Маркъм, който го беше представил без нито една дума, след като каретата беше приведена в годен за движение вид, седеше на капрата, навивайки дългия си файтонджийски камшик, докато Джеми, който се изявяваше като лакей, когато станеше нужда, настаняваше дамите в обширните пурпурни дълбини на старинното превозно средство.

— Иска ми се да знам къде Маркъм е намерил Харпър — каза Ливия, настанявайки се сред овехтелите възглавници.

— Не представи никакви препоръки.

— Подозирам, че е бил кочияш на леля София, преди тя да се откаже от каретата — каза Корнелия. — Изглежда добре запознат с големината й, а никак не е лесно да караш карета по тези улици.

— Да, сигурна съм, че не са били толкова оживени, когато всички карети са били големи колкото тази чаена чаша — съгласи се Аурелия. — Със сигурност е достатъчно стар, за да е бил на служба у леля София. Предполагам, че е на едни години с Маркъм.

— И на колко години мислиш, че е? — запита, усмихвайки се, Ливия. — Изглежда толкова вкостенял, че не е възможно да се определи.

Каретата ги достави пред стъпалата срещу водната порта на парка Воксхол, където цяла редица лодчици се полюшваха върху вълните, докато лодкарите викаха подканващо към евентуалните си клиенти. Джеми скочи от мястото си отзад на каретата и спусна стъпалата.

— Ще повикам лодка, милейди.

— Вече съм се погрижил — обади се бодро сър Никълъс Питършам. — С Дейвид се наехме да ви превозим безопасно през реката, дами, където ни чака домакинът ни.

— Това е успокояващо. — Корнелия пое ръката му, слизайки от каретата. — Не ми се иска да цопна с главата надолу в тъмната мазна вода на Темза в студена мартенска вечер.

— О, не се страхувайте, госпожо, такова нещо не може да се случи — окуражи ги лорд Форстър. — Не съм чувал за подобна случка, но дамите си имат своите страхове, това ми е известно.

Корнелия се засмя.

— Наистина, лорд Форстър, но това беше само шега. Нямам такива страхове, уверявам ви.

Стори й се донякъде облекчен.

— Наехме много стабилна лодка, госпожо. Достатъчно голяма за всички ни.

— Много сте любезен, милорд — каза Ливия, усмихвайки се изпод шапката си, подобно на пяна творение от дантела и шифон, която красиво обрамчваше лицето й.

Двама мускулести гребци ги превозиха бързо през реката до водната порта на парка, където Хари стоеше и ги очакваше. Той бързо се приближи към стъпалата.

— Добър вечер, дами.

Зелените му очи блеснаха, когато срещнаха погледа на Корнелия, и той протегна ръка, за да я изведе на брега, но пръстите му силно стиснаха нейните и за секунда палецът му игриво подразни дланта й през тънката копринена ръкавица. Той успя да вложи в това малко движение дълбоко еротичен смисъл и тялото на Корнелия реагира както винаги с трепване в слабините, което я накара рязко да стисне бедра.

— Леля ми реши да се присъедини към нас — каза Хари с леко извинителен тон. — Слуша концерта в Ротондата.

— Не бих допуснал, че Воксхол е по вкуса на нейна светлост — забеляза Дейвид.

— Нито пък аз — съгласи се Хари. — Но когато заговорих за нашата малка компания, тя обяви, че ще се присъедини към нас. Тя самата и компаньонката й — добави той. — Илайза Кокс е компаньонка на пралеля ми в последните двадесет години — обясни той на жените. — Тя е безобидна душа и страхувам се, донякъде обект на тормоз от страна на леля ми.

Предложи ръка на Корнелия.

Градината беше обляна в толкова много светлини, окачени по дърветата, колонадите и павилионите за вечеря, че почти би могло да бъде пладне, помисли Корнелия. Досега само веднъж беше идвала в парка Воксхол по време на първия си и единствен лондонски сезон и тогава й се бе сторил вулгарен. Струваше й се, че положението не се е подобрило много.

— Признавам, изненадана съм, че си избрал това място за забава, Хари — измърмори тя, докато вървяха нагоре по пътеката към Ротондата сред образци на нещо, което би могло да се вземе за великолепни фонтани.

— Не ви ли харесва, госпожо?

Той вдигна вежди.

— Не смяташ ли, че е малко крещящо?

Тя му хвърли кос поглед с лека усмивка.

— Повече от малко — охотно се съгласи той. — Наистина, никога не съм разбирал с какво е толкова привлекателно.

— Тогава защо го избра?

— Не можеш ли да предположиш, Нел? — Гласът му беше нисък и чувствен, очите му блестяха с чиста страст, когато я погледна. — Това е едно от малкото публични места, където човек може да се оттегли незабелязано в сенките, за да се отдаде на.

Разтвори ръце в широк жест.

Тя си пое остро дъх и докосна устната си с език.

— Малко е студено за съблазни на открито, сър.

Гласът й потрепна странно.

Той изпусна изкусна съжалителна въздишка.

— Уви, страхувам се, че си права, скъпа. Дотук с добре измислените планове.

Корнелия се разсмя звънко, привличайки погледите на околните по пътеката. Побърза да дръпне ръката си от неговата и поизостана, за да се изравни с Ливия, която вървеше заедно с Дейвид.

— Не е ли великолепно, Лив? — извика тя весело.

Ливия я изгледа озадачено.

— Така ли? — после си спомни за домакина си и за евентуалната неучтивост, която той би могъл да види във възраженията срещу избора му на място. — О, да, разбира се. Светлините са великолепни и оркестърът е много, много силен — завърши тромаво.

— Храбър е може би le mot juste[2] лейди Ливия — каза Хари, забавяйки ход, за да се изравни с тях. — Никой не го слуша, а хората продължават да свирят в нощта, изпълнени с надежда.

Ливия го погледна укорително.

— Колко безчувствено, виконте.

— Какъв си лош, Хари, така да разстройваш дамата — протестира Дейвид. — Искате ли да послушаме оркестъра, лейди Ливия? С радост ще ви придружа до техния павилион.

— Благодаря, за мене ще бъде удоволствие — каза Ливия.

Отдалечиха се към най-голямата от многото горички, от които беше съставен паркът и зад която се виждаха цветните светлини, украсяващи огромния павилион за оркестъра.

— Страхувам се, че я обидих — измърмори Хари.

Корнелия и Аурелия се засмяха.

— Лив има меко сърце, виконте, но не е сантиментална — каза му Аурелия. — Само се шегуваше с вас.

Приближиха се към Ротондата, където свиреше струнен квартет. Дукесата махна властно с лорнета си, когато ги видя.

— Насам, Бонъм. Трябва ми пунш.

Стана сред вихрушка от шалове, безчувствена към безпокойството, което причиняваше на съседите си, и изплува от реда, влачейки подир себе си една дребна женица, напъхала кестенявата си коса в боне от бяла дантела, която се извиняваше шепнешком на всички без изключение.

— Горката Илайза — промърмори Хари, приближавайки се към пралеля си, когато тя стигна края на реда.

— Скучна музика — заяви дукесата. — Не понасям Хендел.

— Не бяхте длъжна да идвате на концерта, госпожо — изрече меко Хари.

— А какво друго да правя, докато ти се шляеше на стъпалата? — запита дамата с раздразнителен тон.

— Не се шляех, госпожо, посрещах гостите си — отвърна Хари.

Имаше моменти, когато отказваше да се съобразява с настроенията на пралеля си. Той беше единственият в семейството й, който постъпваше така, и знаеше, че тя го харесва заради това, макар че по-скоро би умряла, отколкото да го признае.

— Нахално пале — каза тя, но раздразнението вече беше напуснало физиономията й.

— Добър вечер, ваша светлост — каза Корнелия, подавайки ръка. — Каква приятна изненада. Помните снаха ми, лейди Фарнъм, Лейди Ливия слуша оркестъра. Скоро ще дойде при нас.

— Да, да, разбира се — отвърна по-възрастната жена. — Илайза, това са момичетата, за които ти разказвах. Моята компаньонка, госпожица Кокс.

Махна с ветрилото си към жената, която се усмихна и наклони глава, като същевременно подхващаше влачещите се шалове на работодателката си.

— Ваша светлост — поклони се Ник.

— О, това сте вие — отбеляза тя, вдигайки лорнета си, за да го огледа. — Къде е другият. Форстър, нали така беше. Винаги сте заедно.

— Не съвсем винаги, госпожо — протестира Ник, покланяйки се отново.

Дамата обаче видимо загуби интерес към него.

— Бонъм, ако си готов с павилиона за вечерята, ще отида там сега. Искам чаша пунш. Лейди Дагнъм, елате с мене. — Махна на Корнелия, добавяйки: — Според мене, скъпа, единственото основание човек да дойде тук е пуншът.

Корнелия се усмихна учтиво, съгласявайки се с неохота, и предложи ръката си на дамата. Хари зае мястото си и предложи ръка на Илайза Кокс.

Аурелия побърза да каже с нисък глас:

— Бих искала да послушам концерта, сър Никълъс. Само няколко минути. Случайно много харесвам Хендел.

Той се отзова незабавно.

— Разбира се, госпожо. Хари, ще ни извините ли? Ще дойдем при вас за вечерята.

— Разбира се, скъпи приятелю, разбира се. — Хари махна небрежно в знак на съгласие. Предполагаше се това да е неговата забава, но щом дукесата беше решила да поеме командването, той спокойно можеше да подаде оставка. — Мисля, че павилионът е номер шест покрай основната колонада. Ще ни намерите там.

Аурелия и Ник се върнаха обратно, а останалите четирима продължиха по осветената пътека. Корнелия поддържаше светски разговор, но скоро осъзна, че спътничката й не се интересува от думите й, затова замълча и развеселена осъзна, че тъй като и това не предизвика никаква забележка, е била права.

Хари ги насочи към павилиона за вечеря, който беше наел за тази вечер, и сам донесе чаша подсладено греяно вино с подправки за Илайза, която за нищо на света не би докоснала нещо толкова силно като пунш, докато един лакей поднасяше чаши с пунш на Корнелия и дукесата, която без да каже и дума, беше дала да се разбере, че Корнелия не бива да се отделя от нея.

След две чаши пунш нейна светлост обяви:

— Ще се поразходя. Дайте ми ръка, лейди Дагнъм.

Уви се плътно в шала си, докато даваше нареждания.

— Госпожо, — започна Хари.

— Не, не, няма нужда да ни придружавате, Бонъм. Останете тук и се грижете за Илайза. Елате, госпожо.

Потупа властно ръката на Корнелия.

Корнелия се подчини. Не можеше да си представи да направи нещо друго и всъщност намираше пралелята на Хари по-скоро забавна, макар да подозираше, че малките неща имат голямо значение. Хвърли поглед към Хари, който почти незабележимо сви рамене и леко й намигна, преди да обърне вниманието си към Илайза.

— Ще отидем нататък — обяви дукесата, когато стигнаха пътеката под главната колонада.

Махна с ветрилото си към една тясна пътечка, която се отделяше под прав ъгъл от по-широката пешеходна алея.

Тази много по-уединена пътека ги отведе към малка вътрешна горичка, от която тръгваха други пътеки. Съдейки по шепота и шумоленето наоколо, още щом навлязоха в горичката, Корнелия предположи, че това е някакво убежище за любовни срещи. Може би едно от местата, където Хари беше предвидил да се разходят само двамата. Вместо което тя беше дошла тук водейки под ръка една страховита възрастна дама, която имаше определена причина да иска разговор на четири очи. Това би я накарало да се разсмее, ако в същото време не се чувстваше неспокойна. Беше убедена, че дукесата не прави нищо без основателна причина. Ако не в други отношения, поне в това праплеменникът й приличаше на нея.

— Ще седна ето там — каза нейна светлост, посочвайки дървената пейка под един бук, на чиито голи зимни клони бяха окачени цветни фенери. — Ще оставим сенките на любовниците — добави тя. — Доста много навлизаме в тяхна територия.

За свое учудване Корнелия долови нотка сух хумор в гласа на старата дама.

Дукесата седна, подреждайки полите и шаловете около себе си.

— Сега, скъпа, да пристъпим към работата.

Тревогата на Корнелия се засили. Но с нея дойде и гневът. Тя не беше длъжна да се подчинява на тази страховита жена, тормозеща всички, макар че собственото семейство на дамата й се подчиняваше.

— Не ви разбирам, госпожо.

— Недейте да важничите, лейди Дагнъм. Седнете до мене.

Гласът на жената със сигурност беше любезен.

Корнелия седна до нея, но остави разстояние помежду им. Скръсти ръце в скута си и зачака.

— Вие имате интерес към Бонъм — обяви събеседничката й.

— Кое поражда у вас това впечатление, госпожо? — запита ледено Корнелия, преди нещата да стигнат по-далече.

— Е, би било бъде глупаво от ваша страна, ако не е така — отвърна дамата. После каза с доста по-спокоен тон: — Но не това имах предвид. Бонъм има интерес към вас.

— Питам ви пак, госпожо, кое поражда у вас това впечатление?

Корнелия усети как страхът свива стомаха й. Ако тази жена подозираше каквото и да било, само една думичка щеше да бъде достатъчна за Маркби.

— Скъпа, познавам Бонъм от бебе. И вероятно го познавам по-добре от собствените му сестри. Той има интерес към вас. Освен начина, по който ви гледа, когато мисли, че никой не го наблюдава, той никога няма да се разтича така, както го прави за вас. Бонъм е едно от най-видните семейства. Могат да проследят родословието си до Уилям Завоевателя. В сравнение с тях, лейди Дагнъм, вие и приятелките ви, макар да сте достатъчно достойни за уважение, не бихте могли сами да влезете в най-добрите среди. Не… не, не настръхвайте. Ако искате, вярвайте, но аз ви говоря добронамерено. Хари не е длъжен да се старае толкова много, за да помогне на три жени, които не притежават нито състояние, нито изтъкнато родословие, да напреднат в този свят.

Корнелия много добре знаеше, че това е самата истина. Сдържа езика си и зачака.

— Следователно той има друг интерес към една от вас, а аз не съм вчерашна, лейди Дагнъм. Интересът му е насочен към вас. И ако не получава отговор, защо ще приемате помощта му, освен ако не търсите лесно издигане в обществото.

Корнелия не удостои това с отговор. Остана да седи, кипейки от гняв, и едва сдържаше ръце в скута си.

Дукесата я обърка с изкискването си.

— Не, не ми издирайте очите, скъпа. Много добре знам, че случаят не е такъв. И трите сте чудесно възпитани. Благодарение на вашите майки. И в семействата ви няма нищо осъдително.

— Много сте любезна, госпожо.

Корнелия се взираше право напред към центъра на горичката, където стоеше някаква анонимна гръцка статуя.

— Има обаче нещо осъдително при Бонъм. Рано или късно ще чуете за него, но бих предпочела да го чуете от човек, който взема присърце интереса му.

Корнелия се обърна, за да погледне към жената за първи път; откакто беше започнал този неприятен разговор.

— Семейството на лорд Бонъм ли? — запита тя недоверчиво.

— Не, не семейството му. Самият той. — Сега в поведението на нейна светлост се долавяше леко неудобство. Облечената и в ръкавица ръка започна да усуква ресните на кашмирения и шал. — Казвал ли ви е нещо?

Корнелия се изсмя — къс, безрадостен смях, в който имаше нещо повече от намек за горчивина, и отново отмести поглед.

— Много малко, госпожо.

Събеседничката й въздъхна леко.

— Винаги е бил такъв. Дори аз не знам почти нищо за него… за това, което прави. Но вие трябва да се оправяте, скъпа. Или можете да живеете с това, или не можете. Смятам, че не е моя работа.

И това внася промяна, помисли хапливо Корнелия. Но каза само:

— Предполагам, споменавате този осъдителен факт, защото възнамерявате да ми разкажете за него.

Усети очите на събеседничката си да оглеждат профила й, почувства смущаващо проницателния им поглед.

— Знаете ли, че е бил женен? — запита дукесата.

— Да, каза ми — отвърна безизразно Корнелия. — И че виконтесата е починала при злополука.

Дукесата като че ли си пое дълбоко дъх, сякаш се приготвяше за нещо.

— Съпругата му беше лейди Ан Феърбанкс, дъщеря на дук Графтън. Умря при подозрителни обстоятелства.

След като изрече това, дукесата стисна устни в тънка черта.

Корнелия се почувства така, сякаш някой я беше залял с кофа студена вода.

— Бихте ли обяснили, госпожо?

— Бяха заедно в провинцията.

Сега нейна светлост заговори оживено, сякаш искаше да изброи колкото може по-бързо неприятните факти.

— Чули ги да се карат. Според свидетели на разследването Ан излязла от спалнята на съпруга си разярена. Чули Бонъм да крещи от най-горното стъпало, докато тя слизала. Ан някак се спънала. Паднала и се пребила. Никой не е видял точно какво е станало, но баща й е твърдо убеден, че съпругът й е причинил смъртта й.

Замълча за миг, веейки си с ветрилото, преди да каже:

— Стана ясно, че Ан е имала женен любовник… всъщност с Вайбърт са били любовници още преди тя да се омъжи за Бонъм, който нищо не е знаел за това. Този факт, изглежда, даваше някакъв мотив, достатъчен за разследването, за да проучва възможността смъртта й да не е била злополука. Глупости, разбира се.

Спря, сякаш за да си поеме дъх, и Корнелия се уплаши от бледнината й под грижливо наложения руж.

Тя изрече:

— Моля ви, госпожо, не се огорчавайте повече.

Дукесата изсумтя пренебрежително.

— Не съм огорчена. Ядосана съм. Дори след пет години още се ядосвам.

Отново си пое дълбоко дъх.

— Е, с две думи, лейди Дагнъм, макар и признат за невинен от разследването, Бонъм носи тази сянка и ще я носи, докато е жив. Дукът продължава да вярва във витата му, а има и други, които му подражават, фактите са мъгляви, свидетелските показания като цяло са объркани. Кръгът на Бонъм стоеше зад него и продължава да стои. Обществото като цяло се държи така, сякаш това никога не се е случило. Но ако той се ожени повторно, скандалът отново ще стане новината на деня.

Корнелия остана да асимилира това в дълго мълчание, после каза:

— Предупреждавате ме да стоя далече, така ли, госпожо?

Дукесата полека изви глава, за да я погледне.

— Не да стоите далече, скъпа. Само ви предупреждавам какво да очаквате. Много обичам Бонъм. Ако сте склонна да застанете до него, той ще ви бъде добър съпруг. Но това ще бъде изпитание за вас, ако не намерите начин да се справите със скандала. Не допускайте грешка в това отношение. — Тя се изправи рязко сред вълни от кашмир и коприна. — Ето, казах каквото имах да казвам и става студено.

Корнелия се изправи и й предложи ръката си. Не беше сигурна как да изтълкува току-що чутото. След минута изрече:

— Извинете ме, госпожо, но въпреки че оценявам доверието ви, това не изглежда необходимо. Хари никога не е дал и най-малкия намек, че ще ми предложи брак.

Дамата отново изсумтя пренебрежително.

— Разбира се, че не, момиче. Той не би подложил никоя жена на онова, което е убеден, че ще се случи. От негова гледна точка бракът никога няма да бъде възможност за него, защото не би искал да изложи никоя жена на скандала. Но греши. Достатъчно стара съм и достатъчно съм видяла, за да знам, че вестта за брака му ще бъде чудо за три дни. Не казвам, че ще бъде лесно, но ако и двамата покажете, че сте над тези неща, това ще заглъхне по-скоро рано, отколкото късно.

Корнелия не каза нищо и дукесата отново заговори в тишината.

— Мислите ме за самонадеяна, разбира се, нахална старица, но както казах, обичам Бонъм. И ви харесвам — добави почти сякаш й беше хрумнало впоследствие.

Поредният възел в кълбото на Хари Бонъм, помисли Корнелия, докато се връщаха към павилиона за вечеря. Искаше ли да го развърже? Можеше ли да си позволи да го развърже? Петното на убийството, Със сигурност щеше да нагорещи желязото, което граф Маркби с радост щеше да си изкове.

Предположи, че това обяснява защо Хари се прави на Казанова, като идва при нея през прозореца. Според него, ако аферата им останеше тайна, тя нямаше да бъде опетнена от скандала. И поради същата причина отношенията им никога нямаше да станат нещо повече от любовна афера. Осъзнаването предизвика тръпка на удовлетворение, но никакво удоволствие.

[1] Английската фраза „Том, Дик и Хари“ е равнозначна на българското „сульо и пульо“. — Б.пр. ↑

[2] Точната дума (фр.). — Б.пр. ↑

22

Какво, по дяволите, иска тази досадна старица от Нел? Хари гледаше как двете жени вървят по пътеката, приближавайки се към павилиона за вечеря. И двете мълчаха, пралеля му беше малко мрачна, а изражението на Корнелия не можеше да се определи.

Преди няколко минути при него бяха дошли другите четирима, облекчавайки го до известна степен от Илайза, която винаги беше толкова патетично благодарна за каквото и да било внимание, че имаше склонността да се впуска в объркани словоизлияния на благодарности и извинения. Сега Аурелия я беше увлякла в разговор, учтиво любезна, докато се опитваше да разгадае смисъла в бъркотията.

— А, ето ви — поздрави ги любезно Хари, когато Корнелия помогна на дукесата да изкачи няколкото стъпала към павилиона. — Вечерята чака.

— Така се и надявах — отвърна нейна светлост. — Не обичам да ям толкова късно.

— Тогава, госпожо, може би трябваше да си останете у дома — изрече с лекота Хари, отдръпвайки един стол за нея.

Тя го изгледа свирепо, но зае мястото си без повече коментари.

— Шунка, госпожо? — Хари предложи сребърния поднос с тънки резени шунка, с която се славеше паркът. Сложи два резена в чинията й, преди да се обърне към компаньонката. — Госпожо, мога ли да ви сервирам?

— О, божичко, милорд, много любезно от ваша страна. Наистина много любезно. Може би едно мъничко парченце, най-мъничкото. Може би ето онова малко парченце ей там. Не бива да бъда лакома, нали?

Тя се усмихна и наклони глава, поглеждайки към другите гости.

— О, престани да бъбриш, Илайза — заповяда работодателката й. — Има предостатъчно за всички.

— Да, разбира се, ваша светлост. Не мислех, че няма да… наистина знам, че скъпият лорд Бонъм винаги осигурява.

Илайза замълча виновно под свирепия поглед на дукесата.

— Как беше оркестърът, Лив? — побърза да запита Корнелия.

— О, прекрасен. — Ливия схвана намека, след като хвърли съчувствен поглед към блокираната компаньонка на нейна светлост. — Много двойки танцуваха, но всички бяха маскирани. Не бях разбрала, че това е маскен бал.

Разговорите кръжаха около Корнелия. Тя изричаше по някой коментар, когато успееше да улови нещо от бърборенето, но й беше трудно да се съсредоточи. Не можеше да си представи, че мъжът, който беше толкова нежен, духовит, дълбоко чувствен любовник, е убил някого. И все пак тя знаеше, че същността му е скрита от нея зад плътни сенки.

Той беше изкусен актьор, в това беше убедена. Каквато и роля да си избереше, тя прикриваше истинския Хари Бонъм. Но кой и какъв беше истинският Хари Бонъм?

— Изглеждате разсеяна, лейди Дагнъм.

Тя трепна виновно, внезапно осъзнавайки, че лорд Форстър й говори от няколко минути.

— О, моля за извинение, сър. Бях се загледала. Толкова много има за гледане.

Това беше толкова немощно извинение, че я накара да се почувства още по-виновна, и сега осъзнаваше как хладните зелени очи на Хари я гледат преценяващо. Дали предполагаше какво й е казала леля му?

Насили се да си съсредоточи върху сътрапезниците си и след няколко минути Хари отмести поглед.

— Бих искала да видя фойерверките — каза Ливия, когато вечерята отиваше към края си. — Ще отидем ли?

— Не ги понасям — обяви дукесата, което не беше неочаквано. — Форстър, можете да ни придружите до каретата ни.

Дейвид неохотно се поклони в знак на съгласие пред повелителната команда.

— За мене ще бъде удоволствие, госпожо.

Хари стана бързо.

— Аз ще ви придружа, госпожо.

— Не, няма. Форстър ще се справи много добре — заяви леля му, събирайки шаловете си. — Погрижи се за гостите си, Бонъм.

— Да, госпожо — поклони се той иронично.

Нейна светлост се сбогува сравнително любезно с останалите и тръгна, опряна на ръката на Дейвид, докато компаньонката й вървеше след тях, носейки огромната чанта на работодателката си.

— Горката жена — измърмори Аурелия. — Как понася това? О, моля за извинение, лорд Бонъм, знам, че е ваша роднина, но дукесата е толкова властна.

— Не обръщайте внимание на това — изрече Хари с пренебрежителен жест. — Тя е истинска горгона и много й харесва да бъде такава. Всички ли отиваме да гледаме фойерверките?

Погледна въпросително към Корнелия и тя разбра, че той я моли да остане тук. Но тя не беше готова за разговор на четири очи, не и преди да беше асимилирала изцяло споделеното от пралеля му.

— Със сигурност бих искала да ги видя — каза тя, пренебрегвайки проблясъка на озадачено разочарование в очите му. — Идваш ли, Ели?

— Не бих го пропуснала.

Хари се отказа. Възможно беше Корнелия да избягва да остане насаме с него заради силната си тревога за опазването на благоприличието. Той не смяташе, че има някакви основания да се тревожи за двама души, стоящи на показ в павилион за вечеря на главната колонада, но знаеше колко се притеснява тя да не би някакъв намек за скандал да засегне децата й. В този случай това би могло да бъде ненужна предпазливост, но той предполагаше, че може, или би трябвало, да разбере.

Предложи й ръката си.

— Да вървим тогава.

Посред шума и светлините на спектакъла разсейването на Корнелия мина незабелязано за всички, освен за Хари, който усещаше напрежението в тялото й като осезаема сила, докато тя стоеше близо до него. Той докосна ръката й и тя едва не изскочи от кожата си.

— Защо такава нервност? — запита той тихо.

— Стресна ме — отвърна тя с неубедителен смях. — Толкова се увлякох по фойерверките. Виж това колело.

Тя посочи нагоре към въртящия се кръг от искрящи цветове.

Хари само вдигна рамене и след още една минута каза пак така тихо, както и преди:

— Ще дойда при тебе тази нощ.

Усети я как се вцепенява, преди да чуе думите й.

— Не се чувствам много добре, Хари. Ако не възразяваш, по-скоро бих искала тази нощ да спя.

— Можем да направим и това — каза той кротко. — Бих искал да бъда с тебе, любенето не е единственото удоволствие, което получавам от твоята компания. Иска ми се да спиш в ръцете ми.

— Тихо — прошепна тя настоятелно. — Някой може да чуе.

— Не и в тази шумотевица — забеляза той с леко намръщване. — Човек не чува и мислите си.

— Все пак — възпротиви се тя.

— Както искаш — изрече той решително.

Корнелия прехапа устни. Не можеше да го обвинява, че се е почувствал наранен от внезапното й отдръпване, но макар че можеше да го обясни на себе си, трудно би могла да го обясни на него. Тя не знаеше дали разкритията на пралеля му наистина имат значение за нея. Бяха важни, ако ставаше дума за по-широкия въпрос за възможността той да се ожени повторно, но това имаше ли значение за нея? Хари никога не беше предлагал да узаконят връзката си, а леля му беше обяснила скрупулите му, макар да ги беше отхвърлила като ненужни. Но въпреки че обществото по принцип можеше да прости подобно петно на репутацията му, граф Маркби със сигурност би се възползвал от него. Корнелия не можеше да реши дали тази странна депресия е защото някъде дълбоко в душата си несъзнателно се беше надявала тази любовна афера да стане нещо постоянно, а сега не можеше повече да храни подобна надежда.

Мъчителната вечер най-после се приближи към края си и Корнелия трудно прикриваше облекчението си, когато заслизаха към стъпалата към водата. Дейвид беше се присъединил към тях по средата на фойерверките и сега вървеше с Ливия, която бъбреше оживено, също както Аурелия бъбреше с Ник. Само Хари и Корнелия вървяха в удивително мъртва тишина.

Хари влезе с тях в лодката и заедно с Ник и Дейвид ги изпрати до очакващата ги берлина. Задържа Корнелия за миг, докосвайки я над лакътя, докато останалите четирима се сбогуваха при стъпалата на каретата.

— Какво има, Нел?

Очите му пробягаха по лицето й, търсейки някакъв знак за произхода на това внезапно напрежение.

— Онзи период от месеца — излъга тя в отчаяние. — Наистина не се чувствам никак добре, Хари. Ще мине до един-два дни, но.

— Разбирам — прекъсна я той почти грубо.

Не й повярва, макар да нямаше основание за това, но щом тя толкова искаше да спи сама, че изваждаше единственото извинение, пред което всеки джентълмен би отстъпил, значи трябваше да го приеме. Настани я в каретата и вдигна ръката и към устните си за миг, преди да я пусне.

— Мога ли да ви посетя утре сутринта?

Тя едва ли би могла да откаже на подобна молба, макар да знаеше, че трябва да е стигнала до някакво решение относно чувствата си, преди да го види отново.

— Разбира се — изрече с лекота. — Винаги сте добре дошъл, виконте. И разбира се, всички вие. — Усмивката и обхвана тримата мъже. — Благодаря за прекрасната забава, лорд Бонъм.

— Удоволствието беше мое.

Нищо не прикриваше сардоничния тон. Той се поклони и отстъпи, затваряйки вратата на каретата.

— Е, вечерта беше забавна — каза Аурелия, вкопчвайки се в ресните, когато каретата потегли рязко по калдъръма.

— Да, твоят Казанова със сигурност е превъзходен домакин, Нел — отбеляза Ливия. Погледна към изражението на Корнелия под светлината на газената лампа и изрече загрижено: — Лошо ли ти е, Нел? Много си бледа.

— Наистина, беше бледа цялата вечер — каза Аурелия, присъединявайки се към Ливия в огледа на лицето на Корнелия под смътната светлина. — И много тиха.

Корнелия въздъхна.

— Пралелята ме притисна, настояваше да говорим на четири очи.

— За какво?

Ливия напрегнато се наведе напред.

— За Хари. Какво друго?

— Подозира ли нещо?

Корнелия вдигна рамене.

— Беше достатъчно любезна да ме осведоми, че вярвала, че Хари имал интерес към мене, защото иначе за какво един Бонъм ще си дава труд заради три жени, които нямат с какво толкова да се препоръчат пред Висшите десет хиляди. Смятала, че трябва да знам, че подобен съюз е невъзможен.

Това беше близо до истината, успокояваше се тя.

— Каква вещица — заяви отвратено Аурелия. — Надявам се, че си я поставила на мястото й.

Сега Корнелия изпадна в дилема. Не беше много честно така да очерня старата дама, но и не можеше дори с една дума да намекне за истината. Най-малкото, все още не можеше. Реши отново да вдигне рамене и да изрече пренебрежително:

— О, нямаше смисъл да опитвам невъзможното. Във всеки случай, няма значение. Такава идея не ми е и идвала на ума.

Приятелките й я изгледаха недоверчиво. Не доловиха оттенък на истинност; но и двете бяха твърде чувствителни, за да настояват.

Големият железен ключ беше под гръцката урна до вратата и те влязоха в тъмната къща. Маркъм не беше забравил да остави един запален свещник в преддверието и три свещи на масичката под него. Те запалиха свещите от светилника и Корнелия го духна, преди да последва приятелките си по стълбите.

Произведе убедителна прозявка, когато стигнаха площадката.

— Заспивам права. Трябва да е от онези латински глаголи сутринта. Идваш ли в детското, Ели?

— Да, разбира се — каза Аурелия. — Лека нощ, Лив.

Целуна Ливия.

— Лека нощ, Лив.

Корнелия също я целуна и трите се разделиха. Корнелия и Аурелия се запътиха към стълбището за детското отделение.

Аурелия подви завивката на Франи и целуна гладкото чело на дъщеря си.

— Изглежда толкова спокойна, когато спи, трудно е да повярваш какво немирно създание е всъщност.

Усмихна се, гледайки спящото дете.

Корнелия се усмихна, съгласявайки се с нея, докато се движеше между тесните легълца на децата си, като нагласяваше завивките и отмахваше изпаднали кичури коса от челата им.

— Готова ли си?

Аурелия тръгна към вратата.

— След минута — прошепна Корнелия. — Ти слизай.

Аурелия кимна.

— В такъв случай лека нощ.

— Лека нощ, Ели.

Тя остана да гледа сина си, леко порозовялото му от съня лице, тъмните му дълги мигли, миглите на баща му, засенчили като полумесеци розовите му бузи. Не можеше да го загуби. Дори заради цял живот радост с Хари Бонъм.

Стиви риташе топката пред себе си, когато групичката влезе през желязната врата в уединената частна градина.

— Дейзи, ще поиграеш ли на топка с мене? — запита Стиви с детския си дискант.

Беше много по-малко настойчив от братовчедка си, която веднага закрещя, че иска да участва в играта.

Сюзън просто се отпусна на тревата и откъсна един минзухар.

— Добре, лорд Стиви, само минутка — извика Дейзи, навеждайки се, за да избърше носа на Франи.

Стиви ритна топката по една пътека, която извеждаше от моравата, а Франи се освободи от манипулациите на Дейзи и хукна след братовчед си, който следваше топката. Пътеката имаше слаб наклон и топката се затъркаля сама, набирайки скорост.

Стиви се затича след нея, а Франи възбудено завика подире му. Тогава момиченцето закачи крака си в корена на едно дърво и се просна на пътеката. Извика и Дейзи, сграбчила Сюзън за ръка, дотича веднага.

Стиви продължи след топката.

— Стиви, лорд Стиви, елате тук — извика разсеяно Дейзи, докато се опитваше да успокои ридаещата Франи, като в същото време държеше здраво Сюзън.

За секунда Стиви престана да гони топката, поглеждайки назад, сякаш обмисляше дали да се подчини на повикването. Обърна се отново и като видя, че топката му бързо се отдалечава към завоя на пътеката, хукна след нея.

Към неистовия рев на Франи се добави съчувственото врещене на Сюзън и бавачката, коленичила на пътеката, за да бърше кръвта от одраното коляно на Франи, опитвайки се да успокои и Сюзън, не погледна към момчето.

Стиви зави по пътеката и не чу как един мъж излезе иззад него. Тогава изведнъж го обви някаква задушаваща чернота, нещо обгърна плътно главата му. Нещо се притисна силно към тила му, залепвайки лицето му към рамото на похитителя. Започна да рита и да се бори, но движенията му не можеха да надвият силните ръце, които го държаха здраво, докато краката на похитителя бързо отнасяха двамата към далечната страна на градината и портата от другата страна на площада.

Похитителят изтича от градината към мястото, където един кон стоеше вързан към оградата. Метна се на седлото, здраво стиснал омотания си и задушен товар, и смушка животното, което в бърз тръс се отдалечи от площада.

Дейзи най-накрая успя да укроти дивите викове на Франи, но тогава Сюзън вече се задавяше от плач. Тя стана, крепейки малкото момиченце на хълбок, и го залюля ритмично, докато се оглеждаше за Стиви. Повика го и се ослуша. Но чу само тихите звуци на градината, шумолене на катерица, трели на дрозд в плета.

Повика го отново, този път с извисен в паника глас, после се затича по пътеката към мястото, където го беше видяла за последно. Сюзън се друсаше на хълбока й, а Франи стискаше полите й.

— Къде е Стиви? Къде е Стиви? — заповтаря напевно Франи.

— Ох, тихо, Франи — нареди Дейзи, отчаянието й вече се превръщаше в гняв и безсилие.

Ако не беше това дете, нямаше да загуби от поглед другото. Наведе се и разтърси момиченцето, не много силно, но за дете, съвършено несвикнало на друго, освен търпеливи отговори, това беше шок и Франи потъна в необичайно за нея мълчание.

Дейзи обиколи тичешком пътеката, която обикаляше в кръг от вътрешната страна на оградата, продължавайки да вика Стиви. Когато обиколката не даде резултат; тя тръгна из околните пътеки, които до една излизаха на затревеното пространство в средата на площада. Стиви не беше много немирно дете, никога не би я тормозил по такъв начин. Скриваше се за няколко минути, но после изскачаше, смеейки се на находчивостта си.

Тя остана неподвижна в средата на площада, сълзите се стичаха по бузите й, докато осъзнаваше истината.

Малкият виконт Дагнъм не беше в градината.

Тя стисна като в менгеме ръката на Франи и почти слепешком изтича от градината, пресече пътя и се втурна към къщата. Заудря с месинговото чукче и вратата беше отворена от една стресната Корнелия.

— Какво…?

Съзнанието на Корнелия възприе набразденото от сълзи лице на бавачката, шока по лицето на Франи, хълцанията на Сюзън; цветът се отля от лицето й.

— Какво е станало със Стиви?

Въпросът излетя от едни безкръвни устни, а после, без да чака отговор, тя мина край Дейзи и изтича към градината.

23

Хари влезе в бурята един час по-късно. Предната врата беше отворена и той не си даде труда да почука, а я бутна и влезе в преддверието. Веднага разбра, че нещо не е наред. Почти подушваше паниката във въздуха.

Дейзи, бавачката, представляваше потънала в сълзи купчинка на стъпалата, двете момиченца плачеха до нея. Една пепелява Линтън ругаеше плачещата Дейзи с глас, изострен до истерия. Близначките, по изключение показващи някакви чувства, се опитваха да успокоят децата с кейк, докато Маркъм стоеше, очевидно изпаднал в недоумение, от едната страна на групичката и си мърмореше нещо.

— Какво става? — запита Хари, като хвърли шапката и камшика си на пейката и започна да сваля ръкавиците си.

— Лорд Стиви — изрече Маркъм с погребален тон. — Такива неща стават. Знаех си, че работите ще тръгнат на зле, след като почина господарката. Това казвах на наша Ейда и наша Мейвис, нали?

Обърна се към близначките, които потвърдиха полугласно.

Хари не отговори. Вместо това тръгна към приемната, където предполагаше, че ще намери жените. Гласът на Корнелия се издигаше над останалите, когато той влезе стаята без официално представяне, но не можеше да разбере какво казва тя. Корнелия стоеше насред стаята с един лист в ръка, лицето й беше каменно, бледо като алабастър, очите й бяха странно празни. На Хари му се стори, че тя се държи само със силата на волята, сякаш всеки момент щеше да се разпадне на хиляди парчета.

— Какво е станало? — Той се приближи бързо към нея. — Какво има, Нел?

Тя го погледна за миг, сякаш не знаеше кой е, после нетърпеливо поклати глава и отново внимателно заразглежда листа, който държеше.

— Трябва да тръгвам веднага — каза тя със странно отчужден глас. — Няма да го наранят, ако отида веднага.

— Отвлякоха Стиви — обясни му бързо Аурелия. — Беше в градинката на площада с Дейзи и момичетата и изчезна. — Безпомощно разтвори ръце. — Няма го, нито следа от него.

— Но после Нел получи това писмо — вметна Ливия. — Пристигна точно преди няколко минути. — Тя се приближи към Корнелия. — Нел, дай да видим писмото. Или поне ни кажи какво пише.

Корнелия сгъна писмото и го пъхна в джоба си, преди да изрече категорично:

— Не. Никой няма да го гледа. Това е моя работа, само моя. Аз ще я уредя както реша. Сега трябва да вървя.

Отправи се към вратата.

Гласът й звучеше неестествено и Хари долови колко малко й трябва, за да се пречупи. Приближи се към нея и нежно я прегърна през раменете.

— Каквото и да е, любов моя, не можеш да се справиш сама. Дай ми писмото.

Тя се дръпна от него и изрече яростно:

— Това няма нищо общо с тебе. Семейна работа е.

— Разбирам — каза той нарочно спокойно. — Но въпреки това мога да ти помогна. Искам да ми дадеш писмото.

Тя се взря в него.

— Как би могъл да ми помогнеш? Някой отвлече детето ми. Не разбираш ли? Знам какво трябва да направя, за да си го върна, и точно това ще направя. Само аз, никой друг не може да се замесва. Сега се пази от пътя ми, Хари.

Тя се опита да мине покрай него, но той остана на място и отново я хвана за раменете.

— Нел, дай ми писмото. Веднага. — Гласът му прозвуча почти сурово, трябваше да мине през бронята, която й пречеше да вижда нещо друго, освен изчезването на детето. — Няма време за губене. Трябва да видя какво искат да направиш.

Сега тя го погледна, внезапно осъзнала нещо, а в синия й поглед проблесна враждебност и недоверие.

— Какво знаеш?

— Повече, отколкото си мислиш — отвърна той мрачно. — Сега ми дай писмото. — Повелително щракна с пръсти. Обърна се към мястото, където Аурелия и Ливия стояха, втренчени в него. — Оставете ни.

Беше команда, която те не биха си въобразили, че могат да пренебрегнат. Това не беше мъжът, когото познаваха. Това превъплъщение на виконт Бонъм беше почти застрашително. Без да кажат и дума, двете излязоха от приемната.

— Веднага — каза Хари. — Писмото, Нел.

Тя се почувства вцепенена, безсилна да му се противопостави. Но все пак протестира.

— Ще го наранят, ако го покажа на някого.

— Това няма да стане, любов моя. — Сега гласът му беше нежен и ласкав. — Няма да го допусна. Сега ми се довери и ми го дай.

Протегна ръка.

Тя бръкна в джоба си, извади писмото и му го подаде, без да знае защо му вярва, но знаеше, че му вярва.

Хари прочете съдържанието на писмото с един бърз поглед. Устата му се изпъна, ноздрите пламнаха в изблик на гняв, колкото към самия него, толкова и към идиота Найджъл Дагнъм.

Трябваше да е работа на Дагнъм, макар той да беше само оръдие в много по-голяма игра. Беше покъртително аматьорско, но Корнелия нямаше да види това. Как да го види, когато мислеше само за едно — че детето й е в опасност? Как смееше този глупав, себелюбив, слабоумен тъпанар да причини тази мъка на Корнелия.

Върна й писмото.

— Остави това на мене, Нел. Просто стой тук, не излизай от къщата. Разбираш ли? — Погледна я втренчено, видя проблясъка в очите й, решителната линия на устата й. — Говоря сериозно. Стой тук и ме чакай. Ще върна Стиви, обещавам.

Не можейки да понесе неподвижността й, ужаса и объркването в очите й, той я притисна към себе си и я целуна силно по устата, задържа я здраво, опитвайки се да предаде от собствената си сила на внезапно станалата крехка фигура в ръцете му.

Тя му позволи да я целуне, но сякаш не усещаше устните му върху своите. Остана неподвижна в ръцете му, после го отблъсна.

Той отстъпи, поглеждайки я неуверено. Не знаеше дали го е чула. И дори да го беше чула, дали щеше да последва нарежданията му. Но нямаше време за губене. Той трябваше да стигне до детето преди господарите на Дагнъм. Беше сигурен, че Найджъл няма да нарани детето, но Найджъл беше марионетка, оръдие. А онези, които го използваха, нямаше да дадат и пукнато пени за здравето и благополучието на едно петгодишно момче. Ако Корнелия вземеше нещата в свои ръце, само щеше да попречи, да се изложи на опасност също като детето.

Той се обърна и излезе от приемната. Живата картина в преддверието се беше променила, само Маркъм и близначките стояха пред най-долното стъпало в някакъв свойски разговор.

— Къде е Лестър? — запита Хари, когато стигна до входната врата.

Те не изглеждаха особено изненадани от въпроса.

— Излезе, след като дойде писмото — осведоми го Маркъм.

Лестър сигурно беше тръгнал след куриера и щеше да го настигне достатъчно скоро. Хари взе шапката и камшика си и излезе от къщата. Както очакваше, Лестър се появи тичешком от далечната страна на площада.

— Надявах се да бъдете наблизо, милорд — каза той, леко задъхан. — Хванах момчето, но то не знаеше нищо, каза, че някакъв човек му дал писмото и едно пени да го занесе в къщата.

— Къде са му го дали?

Сега Хари държеше юздите на коня си, готов да се метне на седлото.

— На няколко преки оттук — каза Лестър. — Прочетохте ли го?

— Да. — Хари кимна, мятайки се на гърба на Пърсиъс. — Държат момчето в една кръчма на Грейс Ин Роуд, поне така предполагам. Мисля, че не му е дошло на ума да го скрие на друго място, не там, където очаква откупа. Кръчмата е „Хрътката“. Ела там след мене. Може да трябват двама души, ако той е получил подкрепления.

— След вас съм, сър.

Хари вдигна ръка в знак, че е разбрал, и подкара Пърсиъс в тръс.

Детето се бореше срещу задушаващите гънки на одеялото. Един глас, познат глас, му каза, че всичко ще бъде наред, само да лежи мирна и да бъде добро момче. Одеялото се вдигна и той отвори уста, за да извика. Преди да успее да издаде и един звук, една лъжица се пъхна между устните му и устата му веднага се изпълни с отвратителна течност, от което той започна да се дави и да плюе. Чу отдалече същия глас, успокояващ, да му казва, че всичко ще бъде наред. Скоро ще види мама.

Корнелия изчака, за да се увери, че Хари е напуснал къщата, преди да прочете отново писмото. Беше грозно написано, с правописни грешки, но посланието беше еднозначно.

Ако искаш да видиш пак момчето, донеси напръстника с писаното на него в „Хрътката“, на Грейс Ин до утре сутрин. Не казвай на никой иначе зле.

Откъде тези хора знаеха, че тя има напръстник? Ами ако не го беше намерила в съда с брашното? Корнелия потръпна, усети едновременно горещина и студ. Защо напръстника?

Но какво значение имаше? Те искаха напръстника. И той беше у нея. Тя отвори кутията си за ръкоделие и го извади, заобръща го, опитвайки се да разгадае гравираното. Не й изглеждаше като някакъв надпис, макар че в бележката го описваха точно така. Ами ако това е друг напръстник?

Не, немислимо беше. Тя го пусна в джоба си заедно с бележката и побърза нагоре, за да вземе наметката си.

Аурелия и Ливия чакаха в преддверието, когато тя излезе от приемната. Аурелия беше отпратила плачещите деца и обезумелите им бавачки в детското отделение и в преддверието се беше възцарила мистериозна тишина.

— Корнелия, какво можем да направим?

Аурелия протегна ръка към нея, докато тя я отминаваше на път към стълбите.

— Нищо… нищо, Ели. — Гласът й беше нетърпелив, отчаянието й личеше ясно. — Моля ви, просто ме оставете да вървя.

Аурелия отстъпи, разменяйки безпомощен поглед с Ливия, и Корнелия се затича нагоре.

Когато стигна в спалнята си, спря, принуждавайки се да мисли ясно, да успокои бързото си и плитко дишане. От какво щеше да има нужда Стиви, когато го намери? Имаше палто и шапка. Линтън нямаше да го остави да излезе от къщата без тях. Щеше ли да бъде гладен, жаден?

Ох, божичко, какво са направили с него?

Сграбчи старата си наметка и се втурна към вратата. Тогава се сети, че няма пари за файтон. Намери чантичката си и хукна надолу, без шапка, косата й се вееше, освободила се от фуркетите.

Мина тичешком покрай приятелките си, които още стояха замаяни при най-долното стъпало, и хукна към входната врата, която още стоеше открехната. Навън, под леденото слънце спря за секунда, опитвайки се да реши къде има най-големи шансове да намери файтон.

Запъти се към Мортимър Стрийт, опитвайки се да сдържа тихото хленчене, предизвикано от паниката, че губи време. Тогава видя един файтон със запретнат дръглив кон, а кочияшът изглеждаше така, сякаш мястото му е по-скоро в затвора Нюгейт, а не тук, в Мейфеър. Но той спря до нея.

— „Хрътката“, на Грейс Ин Роуд — каза тя задъхано, докато отваряше вратата към омазнената, воняща вътрешност.

Кочияшът я изгледа смаяно за миг. Грейс Ин Роуд не беше място, често посещавано от дами от Мейфеър. После изплю на пътя огромна хапка сдъвкан тютюн и плесна с камшика си.

Файтонът потегли с тласък, но Корнелия се задържа изправена на изпокъсаните, петносани възглавници. Въпреки отчаянието си още беше твърде чувствителна, за да си позволи да потъне в дълбините им, които беше убедена, че гъмжат от цели колонии бълхи.

Попипа напръстника в джоба си, стисна го здраво, сякаш беше талисман. И сега, докато нямаше какво друго да прави, нахлуха въпросите, за които не беше имала време. Какво знаеше Хари за тази работа?

Повече, отколкото си мислиш. Чуваше гласа му, докато изричаше това, отново видя студената светлина в яркозеления му поглед. Беше й казал, че ще върне Стиви, но не беше поискал напръстника. Ако отиваше да спасява сина й, защо не взе откупа със себе си? Не че тя щеше да го изпусне от очи, но защо не го беше споменал?

Извади напръстника и отново го загледа в полутъмната, друсаща се вътрешност на вмирисаната карета. Обзе я ледена увереност. Имаше само едно обяснение. Хари е знаел или е предполагал, че това — или нещо подобно — ще се случи. Знаел е за напръстника, знаел е какви тайни крие. И поради някаква причина, въпреки искането за откуп, не го е сметнал за важно. Знаел е и не е направил опит да ги предпази, дори да ги подготви. Стоял е отстрани и е гледал как примката се затяга около тях. А тя се досещаше само за една причина. Било е удобно за целите му да използва малкото домакинство на Кавендиш Скуеър, за да бъде примамка за капана му.

Може би изпадаше в мелодраматизъм, но Корнелия не мислеше така. Знаеше достатъчно за това, което не знаеше за виконт Бонъм, за да бъде сигурна, че той е донякъде отговорен за този ужас. Може би не беше организирал всичко това, но нещо, което беше направил, някакъв пропуск, ако не нареждане, й беше стоварило това на главата.

И само тя можеше да си върне сина.

Корнелия нетърпеливо сграбчи изтърканата кожена лента и се наведе напред, отдръпвайки настрана ивицата кожа, която закриваше отвора на прозорчето. Колко път бяха изминали? Приближаваха ли се? Това беше една част от града, за която тя не знаеше нищо. Мръсна, мрачна улица от къщи с разкривени стени, бордеи, преливащи от мръсотия, неравен калдъръм, по който се друсаше каретата.

Хари мина покрай „Хрътката“, сякаш тя нямаше никакво значение за него, но бързият му оглед установи наличието на тесен проход вляво от постройката, едва отделящ я от полурухналата съседна развалина. Не виждаше признаци на необичайна дейност, никакви указания, че някой наблюдава от кръчмата. Но това не означаваше, че няма очи, които да наблюдават улицата за неочаквани посетители.

Помощта на Лестър би била добре дошла, но Хари реши, че не може да го чака. Измина още стотина ярда надолу по улицата и видя едно хлапе да рита някакъв камък из калта, пръскайки камъните с мръсна вода и неназовими боклуци.

— Ей, ти! — извика Хари с безапелационен тон, момчето замря и вдигна очи към високата фигура, която се приближаваше към него.

— Мене ли викаш, шефе?

То се разтревожи, заоглежда се, явно готово да побегне.

— Да, тебе, ако искаш да спечелиш шест пенса — каза Хари, спирайки коня до него. — Дръж коня ми тук. — Той слезе и се вгледа остро в момчето. — Чуваш ме, нали. Не мърдай оттук. Само го дръж и чакай да се върна. Ясно ли е?

Момчето отново погледна нагоре и надолу по улицата, нервно облизвайки устни. После кимна и протегна ръка към юздите.

— Разбрано, шефе.

Хари омота юздите около мръсната, подобна на граблива лапа ръка и притисна мръсните пръсти към кожата.

— Шест пенса — повтори. — Да си точно тук, на това място, като се върна.

Момчето кимна, но изглеждаше изплашено вместо очаровано от перспективата за бъдещата щедрост. Нямаше нищо дори малко напомнящо благосклонност у този джентълмен и заплахата, макар и неизречена, беше достатъчно ясна за момчето. Неизпълнението на задачата не изглеждаше добра възможност.

Хари го фиксира с остър поглед още една-две секунди, после кимна и се отдалечи към кръчмата.

Лестър още не се виждаше никакъв. Хари се пъхна в прохода до кръчмата. Беше тъмен, широк едва колкото раменете му. Тръгна с рамото напред, отърквайки се о слузестите стени, като се опитваше да не вдишва много дълбоко вонящия въздух.

Проходът извеждаше в мъничък двор с високи стени, с кладенец в средата, зловонен нужник в далечния ъгъл и празни бирени бъчви, натъркаляни безредно по непавираната земя. Хари влезе в двора и огледа задната стена на постройката. Имаше само два прозореца, един над друг, и тясна врата.

Приближи се към вратата и се заслуша. Възбудени гласове, тракане на гърнета и тигани, грачене на подплашено пиле. Нищо неблагоприятно, реши той, посягайки към ботуша, за да извади ножа, който винаги носеше скрит там. Ножът и камшикът за езда бяха единствените му оръжия, но той умело владееше и двете.

Вдигна резето на вратата, после я отвори с такъв ритник, че тя се удари във вътрешната стена. Влезе в малката, задимена кухня с ножа в едната ръка и вдигна заплашително камшика с другата. Обитателите на помещението, една мърлява жена, размахваща черпак, старец, свит на табуретка край отворената пещ, и мъж, който държеше пърхащо пиле за врата, зяпнаха и загледаха нашественика.

— Добро утро — изрече любезно Хари. — Ще бъдете ли така добри да застанете ей там в онзи ъгъл. — Махна с камшика към далечния ъгъл на кухнята до един шкаф, доста далече от вратата, която предполагаше, че води към общото помещение на кръчмата.

Все още зяпнали в него, те се потътриха към ъгъла, без мъжът да изпуска пърхащото пиле.

— Благодаря. — Хари се обърна и бързо спусна тежката греда през вратата, откъдето беше влязъл преди малко, после прекоси кухнята с две големи крачки и затвори другата врата, заставайки с гръб към нея. Не искаше никакви изненадващи посетители в следващите няколко минути.

— Сега, госпожо, може би ще ми кажете още кой е в кръчмата.

Гласът му беше тих, равен и измамно любезен. Устата му се усмихваше, но очите му бяха студени като полярна виелица.

За миг всички останаха да мълчат. Пилето издаде още едно отчаяно писукане и с рефлексивно движение мъжът, който го държеше, му изви врата с ловко и ефикасно усукване на ръцете. Птицата увисна неподвижна.

— Кой друг е в тази сграда? — запита отново Хари и в гласа му вече се долавяше лек резец.

Отговори жената:

— Двама в пивницата и ония горе.

Погледът на Хари се изостри.

— Ония? Колко?

Жената, която като че ли се беше съвзела от изненадата си, запита:

— Това кво ви влиза в работата?

— Влиза, и още как — каза Хари, потупвайки с камшика по ботушите си. — Отговорете ми, ако обичате.

Резецът се заостри.

Жената вдигна рамене и отвърна намусено:

— Не знам точно. Някой път е един, някой път повече. Не зяпам вратата. — Пак вдигна рамене. — Имам си друга работа.

Хари се намръщи и мъжът с пилето побърза да се намеси.

— Плащат редовно за стаята, сър, влизат и излизат, когато си искат. Не питаме нищо, ако плащат редовно.

Хари прие, че е получил цялата информация, до която щеше да стигне. Вдигна резето от вратата, водеща към общото помещение.

— Къде да намеря тази стая?

— Най-горе по стълбите, наляво — отвърна жената, все така намусено.

Хари кимна късо и излезе от кухнята, затваряйки тихо вратата зад себе си. Двамата мъже в общото помещение вдишаха равнодушно очи от халбите с бира, докато той пресичаше стаята, а подметките на ботушите му залепваха за сплъстените стърготини. Не обърна никакво внимание на пиещите и тихо се качи по тясната стълба в онзи край на коридора, който беше най-далече от вратата за улицата.

Когато стигна най-горе, спря пред вратата, която му беше описала жената. Разбира се, щеше да бъде заключена. Колко хора имаше вътре, очаквайки Корнелия да донесе напръстника? Хвърли поглед назад към стълбите, питайки се дали да чака Лестър. Но, от друга страна, отново видя тревожните очи на Корнелия и разбра, че не може да чака. Трябваше да стигне до детето й.

Чу стъпки по стъпалата и се обърна, вдигнал ножа. Едно момиче, на не повече от дванадесет години, спря на стълбите и го зяпна с отворена уста. Нощното гърне в ръката му трепна, заплашвайки да разлее зловонното си съдържание на пода. Хари сложи пръст на устните си и тихо се приближи към стълбите. Посочи надолу и махна с ръка нататък. Момичето бързо заслиза и той тръгна подире му.

Извади един златен соверен от джоба си. Той блесна в полумрака на тесния коридор при най-долното стъпало и момичето го загледа като омагьосано.

— Слушай внимателно — прошепна той едва чуто. — Това е твое, ако направиш каквото ти кажа. — Обясни какво иска от момичето и то кимна, без да изпуска от очи блестящото злато. — Можеш ли да го направиш?

То си възвърна дар слово.

— Да, сър.

Протегна мръсна ръка.

— Ще го оставя тук — каза Хари, закрепвайки монетата на колонката, подпираща перилата до най-долното стъпало. — Ще си го вземеш на слизане, след като предадеш съобщението.

Момичето кимна охотно, остави нощното гърне и отново изтича нагоре по стълбите. Хари го последва с ножа в ръка, и се прилепи към стената до вратата.

Момичето почука боязливо и когато не получи веднага отговор, почука по-силно.

— Кой е? — дочу се от стаята глас със силен акцент.

— Моля, сър, една дама иска да говори с вас — каза детето, придържайки се към поръчаното. — Долу е, сър. Казва, че има нещо за вас.

Чу се как се отмества тежко резе и вратата се открехна.

— Прати я да се качи — изръмжа същият глас с акцента.

Момичето енергично поклати глава.

— Не ще да се качва, сър. Рече вие да слезете. Имала нещо за вас.

Обърна се и хукна надолу по стълбите, грабвайки на минаване златната монета, а после изхвърча през вратата към улицата, както беше наредил Хари.

В стаята започна тих разговор, после вратата се отвори широко и един мършав тъмнолик мъж излезе на площадката, последван от много по-якия си другар, който изкомандва рязко:

— Mons-y[1].

Бързо заслизаха по стълбите.

Хари пресметна, че има може би най-много три или четири минути, преди да разберат, че долу не ги чака никой. Бързо влезе в стаята и се огледа.

Найджъл Дагнъм беше вързан на един разклатен стол, устата му беше запушена с кърпа, грозен разрез кървеше под очите му. Очи, които гледаха Хари с тревога и ужас. Лицето му беше насинено и подуто, дрехите изпокъсани.

Хари пристъпи към него, после видя дребната фигурка на продънения одър в ъгъла на стаята. Стигна дотам с две големи крачки.

Наведе се над увитото в одеяло вързопче. Детето беше в безсъзнание, хриптеше, лицето му беше мътнобледо, устните леко посинели. Хари сложи пръст на пулса под ухото на момчето и полека изпусна дъх. Пулсът беше силен и стабилен, но той подушваше издайническата сладост в дъха на детето.

Лауданум[2].

Колко? Но нямаше време да мисли. Изправи се и отиде към другия край на стаята, за да освободи вързания Найджъл. Тогава чу стъпки по стъпалата. Нямаше време за Найджъл. Втурна се към все още отворената врата на стаята. Скри се зад нея, прилепяйки се към стената, и я побутна леко с крак.

Вратата се отвори широко и го скри.

— Merde — изруга единият от мъжете, влизайки в стаята, и трепкащата светлина на свещта в свещника край вратата накара сянката му да се протегне по дъските на пода.

Втурна се към Найджъл, който се опита да се дръпне назад с широко отворени ужасени очи.

— Мислиш да ни правиш на глупаци, а, mon ami?

Вдигна ръка и удари Найджъл през устата.

Хари не помръдна зад вратата, едва дишайки.

— Laissez-lui, Мишел — каза вторият мъж, докато влизаше в стаята. — Il n’est pas vaux Veffort[3].

Извърна се бързо към вратата точно когато Хари я затвори с крак.

Хари се усмихна.

— Bonjour, Messieurs[4].

Отлепи се от стената, с ножа в ръка, увил жилото на камшика около дланта на другата.

За миг настъпи тишина. Тримата мъже преценяваха ситуацията, всеки бързо пресмяташе възможните ходове в тясното пространство. Двамата французи изглеждаха невъоръжени, но Хари не беше готов да разчита на привидността. Прецени, че може да се справи с двамата в бой с нож, но ако някой от тях извадеше пистолет, тогава щеше да изпадне в беда.

Къде, по дяволите, беше Лестър?

В ръцете на французите изникнаха ножове. Дяволски блестящи острия на ками. Стояха рамо до рамо с лице към Хари. Можеше само да се моли да не им хрумне да използват детето. Един нож до гърлото на Стиви и Хари щеше да бъде съвършено безпомощен.

Ръката му се стрелна като светкавица, камшикът му изплющя, захващайки ръката с ножа на по-близкия мъж. Жилото на камшика се уви около китката му и той издаде вик на изненада и болка. Залитна, хванат неподготвен, и Хари отново замахна с камшика, този път улучвайки бузата на мъжа.

Другият французин скочи към Хари с вдигнат нож. Хари направи финт, после се хвърли ниско долу и направи рязко движение с ножа в посока нагоре. Ударът засегна бедрото на мъжа, но силата не беше достатъчно, за да проникне дълбоко през материята на панталоните му, и остави само малка драскотина. Но това беше първият удар и двамата отскочиха, заемайки позиция.

Звукът на стъпки, тичащи нагоре по стълбите, ги разсея. Хари усети как стомахът му се свива. Бяха стъпки на жена. Корнелия. Отстъпи заднешком към вратата. Не можеше да я заключи или да й попречи да я отвори, без да отмести очи от неприятелите, а двамата бяха отново в готовност, рамо до рамо, и очите на онзи, когото беше шибнал с камшика, бляскаха много неприятно.

— Корнелия, стой на място — викна той със слаба надежда, че тя ще се подчини.

Усети как вратата трепва, когато тя като че ли се хвърли върху нея с цялата си тежест, и двамата му противници се спуснаха едновременно към него. Той се хвърли настрани, към далечната стена, и врата се отвори с трясък.

Корнелия застана на прага, вглеждайки се невярващо в сцената. Двама мъже, извадили ножове. Хари сам до стената с окървавен нож в ръка. Някакво сгърчено тяло на един стол. Отначало всичко й се видя безсмислено, после й просветна. Понечи да се дръпне назад, но закъсня с един миг. Единият от противниците на Хари разбра предимството си и скочи към нея.

Корнелия не мислеше. Рязко насочи коляно нагоре към слабините му, когато той я сграбчи за ръката, и се изви, за да забие лакът в корема му. Той я пусна, изсумтявайки, и Хари скочи върху него. Ножът му се заби дълбоко в рамото на ръката, която държеше заплашителния нож. Оръжието издрънча на пода, Хари се наведе и го вдигна, като в същото време хвърли камшика.

Найджъл изстена. Разсеяна за миг, Корнелия погледна към него и вторият мъж я сграбчи изотзад, обръщайки я с гръб към себе си. Задържа я, стискайки я здраво с ръка през гърдите, и опря ножа си отстрани на шията й. Тя усети бодване и лепкава влага по кожата си.

Настъпи тишина. Лицето на Хари беше безизразно, очите му почти празни, без да издават трескавите му пресмятания. Сега имаше два ножа и един ранен и неутрализиран противник. Но другият държеше Корнелия.

Имаше една възможност.

— Дай му напръстника, Нел — каза той тихо.

Не знаеше колко време ще отнеме на мъжа да разбере, че напръстникът е фалшифициран, при това неумело, но имаше възможност да го разсее за известно време.

— Не и преди да взема Стиви — каза тя с ясен и нетрепващ глас. — Къде е детето ми?

— Стиви е добре, любов моя. Спи — каза Хари, все още тихо. — Дай му напръстника. Това иска той.

Корнелия не реагира веднага. Ако откажеше да даде напръстника на нападателя си, най-вероятно той щеше да й го вземе със сила. Ако тя започнеше да се бори достатъчно енергично, това би могло да даде предимство на Хари. Но пък, разбира се, мъжът зад гърба й просто можеше да забие ножа в шията й и да вземе напръстника. Мрачната мисъл помрачня още повече от ново бодване с ножа по врата й.

Тя погледна към Хари с невиждащи очи. Наистина ли знаеше, че Стиви е добре? Как да му вярва? Той можеше да я мами заради собствени цели. В края на краищата, това правеше още откакто се срещнаха.

Докато се вглеждаше в Хари, опитвайки се да разгадае душата му, тя усети промяна в него. Внезапно вцепеняване, неусетно, но все пак тя, която познаваше толкова добре тялото му, почувства лекото напрежение в мускулите му. Очите му не се отделяха от лицето й, устата му не показваше нищо, но той беше нащрек като пантера, подушила ловеца.

Стовари крака си с все сила по крака на мъжа, който я държеше, вложи в удара цялата си тежест, без да обръща внимание на заплашителния връх на ножа, опрян в шията й, инстинктивно усещайки, че Хари има нужда противникът му да се разсее, дори за секунда.

Докато тя правеше това, Лестър нахлу откъм вратата. Мъжът, който я държеше, издаде изненадан тих звук, нещо средно между изгрухтяване и вик, и ножът се отдалечи от врата й. Стягащата я ръка се отпусна, тя усети как тежестта му се провлачва надолу покрай гърба, докато той рухваше на пода.

— Къде е Стиви?

Гласът й беше пресипнал, надебелял.

— Зад тебе — отговори Хари. — На одъра.

Искаше да погледне врата й, но знаеше, че това трябва да почака.

Сега Корнелия за първи път видя одъра, или поне едва сега осъзна, че го има в стаята. Видя и дребната свита фигурка, загърната с одеяло. Втурна се към детето си, коленичи пред одъра, за да го прегърне, и сълзите й потекоха, докато притискаше главата му към гърдите си. Разбираше само едно — че детето диша, усещаше телцето му такова, каквото беше винаги. Стисна го здраво, надигна се на одъра и се разположи в ъгъла до стената, за да го настани на скута си, залюля го нежно, а очите й забродиха из мизерната стая, оглеждайки всичко, което до момента не беше забелязала.

Лестър. Какво правеше той тук? Но, разбира се, беше свързан с Хари. Това, че работеше на Кавендиш Скуеър, вършеше толкова полезна работа, това никак не беше случайно. Хари го беше настанил там. Сега всичко ставаше ясно. Тя загледа как двамата мъже си говорят бързо и тихо, събрали глави като хора, които се познават отдавна, които си вярват и разчитат един на друг. Всеки от които би поверил живота си в ръцете на другия.

Още една мелодраматична мисъл, помисли Корнелия, смаяна от завръщането на цинизма след нарастването на ужаса в последните минути. Би било мелодраматично в обикновения свят, поправи се тя. Но не в тази мрачна вселена, в която сега се намираше. Правилата, по които играеха тези четирима мъже, нямаха никакво отношение към нещата, разбираеми за нея.

Не, не четирима — петима. Сега Хари се беше приближил към овързаната фигура на стола. Той разряза въжетата с ножа си, преди да посегне зад главата на човека, за да развърже кърпата, затулваща устата му.

Корнелия се взря. Фигурата изстена от болка, когато кръвта се върна в ръцете.

— Найджъл!

Тя изрече невярващо името му, притискайки детето плътно до себе си. Какво общо имаше Найджъл с това?

Той изплю кръв. Гласът му беше надебелял и приглушен.

— Не съм го направил аз, Нел. Не можех да го направя. — каза той, обърквайки я още повече. — Помъчиха се да ме накарат. Опитах се да им попреча, да не го плашат, кълна се.

— Не се опитвай да говориш — нареди рязко Хари. — Можеш да обясняваш по-късно, когато Нел има време да те изслуша. Сега си най-малката грижа на всички тук.

Приближи се към одъра и седна до Корнелия. Хвана брадичката й и обърна главата й настрани, за да погледне раничката на врата й.

— Не е много зле, но трябва да се почисти. Лестър ще те заведе у дома със Стиви. — Докосна бузата на детето и с облекчение забеляза, че на лицето му се е появил малко цвят, а устните не са толкова сини. — Подозирам, че са му дали голяма доза лауданум, ще го боли главата, когато се събуди, и вероятно ще повръща. Но няма да има трайни последици.

— Ти знаеш, разбира се — изрече тя горчиво. — Точно ли пресметна дозата?

Хари изглеждаше потресен.

— Мислиш, че аз. Нел, не съм го направил аз.

Тя се изсмя късо.

— Не, не със собствените си ръце, сигурна съм. Но си отговорен за това. — Взря се в него, очите й бяха твърди и празни като сини камъни. — Отречи, ако можеш.

Не можеше да отрече.

Той стана от одъра с безизразно лице.

— Лестър е докарал карета. Аз трябва да довърша тук.

Махна към натъркаляните на пода. Единият мъж несъмнено беше мъртъв, помисли Корнелия със странно безразличие. Другият се клатеше на пода, държейки се за рамото, от което бликаше гъста струя кръв. Найджъл седеше отпуснат, скрил лице в ръцете си.

— Коулс и Адисън ще дойдат скоро да помогнат в разчистването, сър — каза Лестър безстрастно. — Сега ще заведа лейди Дагнъм и младия Стиви у дома им.

Приближи се към одъра и внимателно, но властно пое момчето от Корнелия.

— Елате, госпожо. Колкото по-скоро момчето си легне в леглото, толкова по-добре ще бъде, мисля.

Корнелия, както винаги, намираше тихата компетентност на Лестър за окуражаваща. Колкото и надълбоко да се беше забъркал с този свят на сенки, той не беше пряко отговорен за случилото се със сина й. Тя знаеше кой е отговорният. Найджъл вероятно имаше нещо общо, но господ знае в каква каша се беше забъркал. Тя му повярва, когато й каза, че се е опитвал да помогне на Стиви.

Хари Бонъм беше друго нещо. Той я беше използвал, беше използвал и децата й, приятелките й. Но най-непростимото от всичко беше, че беше откраднал душата й.

[1] Да вървим (фр.). — Б.пр. ↑

[2] Опиева тинктура. — Б.пр. ↑

[3] Оставете го, не си струва труда (фр. неправ.). — Б.пр. ↑

[4] Добър ден, господа (фр.). — Б.пр. ↑

24

Един файтон стоеше на улицата пред кръчмата, много по-здравословно изглеждащ от онзи, който беше докарал Корнелия. Тя се качи и нетърпеливо протегна ръце към Лестър.

— Дайте ми го.

— Заповядайте, госпожо.

Лестър се наведе навътре, положа детето на скута на майка му, после извика към кочияша и се качи след нея. Седна в ъгъла срещу Корнелия и се облегна, скръстил спокойно ръце, което на Корнелия й се стори поразително, като имаше предвид, че току-що е убил човек.

Но вероятно това не беше заслужаващо внимание събитие в света, който споделяха Лестър и Хари Бонъм. Устата й се стегна.

Стиви се раздвижи, клепачите му помръднаха, но не се събуди. Тя го притисна по-плътно към себе си, надявайки се познатият мирис и топлината да пробият през упоения му унес и да прогонят страха, който сигурно е бия последното му чувство в будно състояние.

— Откога работите за лорд Бонъм? — запита тя, поглеждайки към Лестър.

— Около дванадесет години, нещо такова — отговори той спокойно. — Откакто негово благородие е на служба.

— Каква е тази служба?

Тя не можа да удържи сардоничния резец във въпроса.

— Ами на короната, госпожо — отвърна Лестър, сякаш беше очевидно.

— А, да, разбира се, на короната — изрече Корнелия сардонично, както и преди.

Трябваше да се досети. Хари й беше казал доста заобиколно, че работи за правителството, когато й беше напомнил, че Англия е в състояние на война. Тя просто не го беше възприела.

Значи тя, приятелките й и децата й са били записани на служба, без да знаят. Това предполагаше ли да бъде извинение за действията на Хари? Предполагаше ли се от това тя да се почувства по-добре? Предполагаше ли се да е благодарна за задължителната възможност да служи на страната си?

Е, не се предполагаше и тя не беше длъжна да бъде благодарна.

Беше просто вбесена. И ако можеше да се вкопчи в чистия си гняв, значи можеше да пренебрегне възела от емоции, заплетен под него.

Бръкна в джоба си за напръстника и го извади.

— И така, какво е това, Лестър? Защо животът на сина ми беше изложен на риск заради това?

Метна го презрително на седалката до Лестър.

Той го взе.

— Трябва да питате негово благородие, госпожо.

— Питам вас — изрече тя решително. — Какво означават тези надписи?

Лестър за първи път като че ли се смути. Заобръща напръстника между палеца и показалеца си.

— Всъщност тези не означават нищо, госпожо.

Подаде й напръстника.

Корнелия го загледа втренчено.

— Какво? Не разбирам.

Прибра го разсеяно и го стисна в дланта си.

Лестър побутна брадичката си.

— Негово благородие ще ви обясни, милейди.

— В негово отсъствие не виждам никаква причина вие да не ми обясните — настоя тя. — Всъщност нямам никакво намерение да си предоставя възможността да питам виконт Бонъм за каквото и да било, но бих искала обяснение от вас.

Лестър се намръщи.

— Не схващам напълно мисълта ви, милейди. Негово благородие ще обясни всичко, сигурен съм, когато го видите следващия път.

— Нека бъда напълно откровена, Лестър. Не възнамерявам отново да виждам лорд Бонъм. И така, ще ми кажете ли защо тези надписи не означават нищо?

Тя върна напръстника в джоба си.

Лестър усети как се свива под леденосиния й поглед. Това беше кашата на виконта, не неговата, и той не искаше да има нищо общо с нея.

— Не е моя работа да обяснявам това, госпожо — заяви той, силно надявайки се тя да не пита повече.

Корнелия продължи да го гледа в неясната светлина, силно смръщеното й чело беше накарало веждите й да се съберат. Тогава Стиви изпъшка тихо и тя забрави всичко за Лестър, напръстника и виконта.

— Всичко е наред, миличък — прошепна тя. — Вече всичко е наред. Мама е тук.

Притисна го към гърдите си и целуна влажното му чело. Клепачите му се отвориха и той се взря в нея, смаян и неразбиращ.

— Спи, спи — каза тя нежно, като го целуна по бузата. — Всичко е наред.

Стиви отново се унесе, клепачите му паднаха тежко и той се сгуши на гърдите на майка си. Тя го прегърна здраво и го залюля, тананикайки тихо приспивна песен, и усети как той отново потъва в дълбок сън.

Каретата стигна до Кавендиш Скуеър в мълчание. Лестър скочи долу и протегна ръце за детето, но тя каза остро:

— Не. Мога да се справя.

Той й помогна да слезе, подкрепяйки я под лакътя, и изтича нагоре по стъпалата, за да почука на вратата. Но тя се отвори, преди той да посегне към нея, и Ливия и Аурелия се втурнаха навън.

— Намери ли го? Ох, слава богу. Добре ли е?

— Така мисля — каза тя, докато го носеше полека нагоре по стълбището. — Упоен е, но скоро ще се свести. Вече започва да се движи.

— Кой, по дяволите, е направил това? — запита Аурелия с негодувание в гласа, докато гледаше отпуснатото телце в ръцете на зълва си. — Кой би могъл да направи такова нещо?

— Няма да повярвате, като ви кажа — изрече мрачно Корнелия, влизайки в къщата. — Трябва да го занеса горе. Линтън ще помогне.

— Момчето добре ли е? — Маркъм излезе от сенките на стълбището. — Слава на добрия бог, госпожо. — Извика през рамо: — Наша Ейда, наша Мейвис, момчето се върна, живо и здраво.

Близначките се появиха откъм кухнята почти тичешком, изтривайки ръце в престилките си.

— О, божичко — каза Ейда, разтваряйки ръце. — Горкото агънце.

— Горкото агънце — повтори Мейвис, пърхайки около Корнелия и нейния товар. — Ще му направя подсладена извара с каймак. Той много обича моята извара, миличкият.

— Да, но мисля, че първо има нужда от каша — обяви Ейда. — Много зле изглежда, горкото агънце. Ей сега ще я направя.

— Благодаря, благодаря и на двете ви.

Корнелия успя да изобрази слаба усмивка, въпреки че бързаше да стигне до детското отделение. Побърза нагоре по стълбището, последвана от Аурелия и Ливия.

Линтън нададе радостен вик, когато те влязоха в детската стая, и се втурна към Корнелия.

— Ох, той е в безопасност. Слава на небесата.

Разтвори ръце, а зад нея Дейзи, още плачейки, покри лице в престилката си и избухна в нов потоп от сълзи. В същия миг Сюзън и Франи, които седяха до огъня и спокойно дъвчеха джинджифилови сладки, се присъединиха към хлипанията й и Сюзън се хвърли в коленете на майка си.

След като редът се възстанови, Корнелия седна със Стиви на люлеещия се стол до огъня, отказвайки да го пусне. Сюзън седна в краката й, смучейки палеца си, и положи глава на скута на майка си, а очите й започнаха да се затварят от изтощение след дългата сутрин.

Линтън, отново поела командването над себе си и царството си, ги наблюдаваше внимателно, макар че мъдро се поотдалечи от майката и детето.

Когато Стиви най-накрая се раздвижи по-решително, Корнелия усети прилив на облекчение, толкова мощен, че осъзна колко ужасена е била, че той няма да излезе от упоението.

Той отвори очи с протестен вик и повърна.

— Така е по-добре — каза оживено Линтън, докато се приближаваше към тях. — Оставете го се отърве от тази отрова, милейди. Дейзи, момиче, донеси леген, гореща вода и кърпи. Веднага.

Стиви продължи да повръща може би безкрайно, така й се струваше на Корнелия, която го държеше здраво, разтриваше гърба му и тихо го окуражаваше. Но най-после той се отпусна на изпоцапаната й рокля и се взря в нея.

— Главата ме боли, мамо.

— Знам, миличък. Знам. Скоро ще мине, обещавам.

— Трябва му хубава топла баня и малко топло мляко — каза Линтън авторитетно. — А после добре да се наспи. И ще оздравее напълно. — Посегна да вземе детето от майка му. — Дайте ми го, милейди, и идете да се изчистите. Аз ще се погрижа за него.

Стиви позволи да бъде предаден в познатите ръце на бавачката и Корнелия стана, внимателно придържайки полите си.

— Свали роклята и ще ти донеса пеньоара — каза Ливия

Двете с Аурелия не бяха напускали детското отделение.

— Благодаря, Лив.

Корнелия с благодарност прие помощта на Аурелия, за да съблече роклята си, после се изтри добре с гореща вода и кърпа, преди да облече пеньоара, който й беше донесла Ливия.

Линтън къпеше Стиви във ваната пред огъня и детето, послушно като бебе, не протестираше и не коментираше, както имаше навик. Корнелия коленичи пред ваната, питайки се дали е разумно да му напомня случилото се. Но, от друга страна, тя реши, че това не може да бъде пренебрегнато. Той можеше да се страхува повече, ако не осъзнаеше нещата.

— Можеш ли да си спомниш какво стана, миличък? — запита тя, посягайки към кесията за баня.

Стиви поклати отрицателно глава.

— Видя ли кой те взе?

Детето отново поклати глава. После захленчи.

— Главата още ме боли.

— Защото си пил нещо лошо — каза му Корнелия. — Скоро ще ти стане по-добре, обещавам.

Стиви кимна отново, като че ли окуражен, и очите му започнаха да се затварят. Линтън го извади от водата и го загърна в дебела кърпа.

— Да те сложим в леглото, миличък. Мама ще ти прочете приказка.

След един час Корнелия излезе от детското отделение, доволна, че синът й спи естествен, здрав сън. Тя самата силно се нуждаеше от баня, но не се изненада, когато намери Ливия и Аурелия да я чакат в спалнята й.

— И така, кой беше? — запита Ливия без предисловие.

— Е, Найджъл е замесен. Макар че всъщност не мисля, че той има пръст в отвличането на Стиви. — Изморена, Корнелия се отпусна на стола до огъня. — Не знам всичко, но ще ви кажа какво знам.

Те слушаха в невярващо мълчание и когато тя свърши, Аурелия изрече:

— Значи тази къща е ключът към всичко това. Хари е искал да купи къщата най-вероятно заради напръстника.

— Само дето Лестър каза, че напръстникът не означавал нищо. — Корнелия се наведе към изпоцапаната си рокля, която беше пуснала на пода. Намери джоба и извади напръстника. — В действителност той каза, че тези надписи не означавали нищо. — Вдигна го. — Какво означава това?

— Че има още един напръстник? — предположи Ливия.

— И понеже Хари е знаел, че това не е напръстникът, който са искали, не си направи труда да го вземе, когато тръгна да спасява Стиви.

Корнелия се облегна назад на стола си и затвори очи. Всичко това имаше някакво странно значение в някакъв свят, който нямаше нищо общо с обикновения, който тя споделяше с приятелките си. Някак бяха навлезли в друг свят.

— Как се е забъркал Найджъл? — запита след малко Аурелия. — Това изглежда невероятно.

— Струва ми се, че се е озовал в някакъв ужасяващ кошмар — изрече Корнелия с равен глас. — Някак се е забъркал с хора, за които животът не означава нищо.

Спомни си мъртвеца на пода на кръчмата и изтръпна. Животът не означаваше много и за виконт Бонъм и приятелчетата му.

— Ами Хари? — Аурелия се наведе напред от скамейката под прозореца, където беше приседнала. — Мислиш ли, че сега той ще ти каже всичко?

Корнелия се изсмя късо.

— Няма да има този шанс, Ели. Не възнамерявам повече да го виждам. И веднага щом Стиви може да пътува, се прибирам у дома с децата.

— Да, разбира се — изрече бързо Аурелия. — Ще тръгнем в края на седмицата.

— Не, не, вие няма нужда да се връщате с мене — каза Корнелия. — Разбира се, че няма. Вие двете с Лив останете тук. Тук ви е забавно. Ще взема Линтън, ако можете да се лишите от нея. Дейзи може да остане тук с Франи. Тя е напълно способна да се справя с едно дете.

Приятелките й размениха погледи, неразбираеми за нея, но преди някоя от тях да каже нещо, на вратата се почука.

— Милейди, оня виконт е тук — обади се Маркъм от коридора. — Иска да ви види, спешно.

Корнелия замръзна.

— Кажете му, че ме няма, Маркъм.

— О, да. Само че няма да ми повярва.

Корнелия стана и отиде да отвори вратата.

— Няма значение дали ще ви повярва, Маркъм. Няма да го приема. Кажете му това, ако искате.

— О, да.

Маркъм се отправи обратно към стълбището.

Ливия и Аурелия станаха, сякаш бяха чули същото и за себе си.

— Ще те оставим да се изкъпеш, Нел, и да си починеш — каза Ливия. — Да вечеряме ли в приемната, както преди да станем толкова велики, че да вечеряме в трапезарията?

Опита да се засмее, но смехът й прозвуча кухо.

— Да, ще ми бъде приятно — каза Корнелия с топла усмивка. — Сигурно ще подремна след банята. Вечеря в шест часа?

— Шест часа — потвърди Аурелия и се наведе, за да целуне нежно зълва си. — Горкичката, какви ужасни неща преживя. Сигурна ли си, че не можем да направим още нещо?

Корнелия поклати отрицателно глава, опитвайки се да прикрие блясъка на сълзи в очите си.

— Не, но ви благодаря. Не знам какво щях да правя без вас.

— Струва ми се, че се справи доста добре сама — изрече живо Аурелия. — Да разсееш главорез с нож. — Докосна драскотината на шията на Корнелия. — Мисля, че трябва Линтън да го види.

— Дреболия. Не боли. — Корнелия леко завъртя глава. — Ще го измия с топла вода и ще сложа малко хамелис. Само драскотина е.

Приятелките й не коментираха нищо повече и я оставиха сама. Щом остана насаме, обърнала ключа в ключалката, Корнелия остави сълзите да потекат. Облекчение, примесено с отчаяние, радост със скръб. Беше си върнала детето живо и здраво, но беше загубила възможността за щастие, което, без да мисли как да го постигне, беше започнало да й се струва нейно дължимо право.

Хари изслуша нищо неказващото отрицателно послание на Маркъм със стиснати устни. Беше узнал от Лестър какво е станало в каретата и знаеше, че има само един шанс да оправи нещата. А този шанс в най-добрия случай представляваше тънка нишка. Но той нямаше да се примири. Не му беше в характера да се признава за победен. Знаеше какво е направил и можеше да предположи какво изпитва Корнелия. Но тя беше разумна жена, много интелигентна. Щеше да види и двете страни. Щеше да вземе предвид положението му. Щом болката и гневът й заглъхнеха, тя щеше да види нещата ясно.

Той прие, че сега няма избор, освен да й разкаже всичко. И ако тази изповед компрометираше неговата служба, така да бъде. Беше отдал дванадесет години на тази служба и колкото и да обичаше работата си, ако оставането му на служба означаваше да загуби тази жена, значи щеше да се оттегли.

Нетърпеливо разтърси глава, когато Маркъм понечи да затвори вратата пред него, и преди тя да се хлопне, той я подпря с рамо и натисна. Второто му безцеремонно влизане за един ден, помисли мрачно, докато нахълтваше в преддверието.

— Моите извинения — подхвърли към замаяния иконом.

— Къде е лейди Дагнъм?

— Не можете да я видите — обади се Аурелия откъм стълбището, влизайки в преддверието.

— Не, тя не се чувства добре, за да ви приеме — потвърди Ливия иззад гърба й.

Двете жени го гледаха с нескривана враждебност, застанали на най-долното стъпало.

— Мислех, че ще проявите чувствителността да я оставите сама след това, което преживя — изрече с леден тон Аурелия.

Хари въздъхна.

— Мисля, че и двете не разбирате.

— Какво има за разбиране? — прекъсна го яростно Ливия.

— Разбираме, че едно петгодишно дете не спря да повръща цял час. Разбираме, че приятелката ни беше почти на ръба на лудостта от страх за детето си. И разбираме, че ако не бяхте вие, нищо от това нямаше да се случи.

Хари неволно отстъпи назад пред тази тирада. Ливия, обикновено толкова тиха и нежна, беше същинска фурия, сивите й очи изпускаха ярост, черната й коса подскачаше около лицето, сякаш пропита от гняв.

Той хвърли бърз поглед към Аурелия, която стоеше в каменно мълчание, а кафявите й очи излъчваха студенина. Тогава си върна инициативата.

— Къде е тя?

Още докато задаваше въпроса, тръгна по стълбите. Разумно беше да предположи, че ако приятелките й слизат долу, значи Корнелия е горе.

— Не можете да се качите.

Ливия се изпречи пред него.

— О, напротив, мога — изрече той, отмествайки я решително. — Това е между нас двамата с Нел.

Заизкачва стъпалата две по две, оставяйки Ливия и Аурелия да се взират подире му.

Най-напред се насочи към спалнята на Корнелия. Ако не беше там, щеше да отиде в детското отделение. Вратата беше заключена.

— Корнелия, моля те, отвори.

Гласът му беше равен, молбата прозвуча като заповед.

— Върви си, Хари. Няма какво да си казваме.

Гласът й звучеше уморено.

— О, несъмнено имаме — обяви той, осъзнавайки, че другите две жени сега стоят зад него. — Ще разбия, тази проклета врата, ако трябва. Сега ми отвори.

Корнелия стоеше нерешително насред спалнята си. Не се съмняваше, че ако Хари реши, наистина ще разбие вратата. Или ще намери друг начин да стигне до нея. И наистина знаеше, че няма смисъл да бяга от това. Трябваше да свършат с всичко, веднъж завинаги. Приближи се към вратата и обърна ключа, после се отдалечи и застана до камината.

Хари отвори вратата и влезе. В същото време Ливия и Аурелия пристъпиха напред.

— Ценя вашата загриженост, но ако искате, вярвайте, Нел няма нужда да бъде защитавана от мене — каза той, затваряйки вратата пред тях, и отново завъртя ключа.

Застана пред нея, докато тя стоеше пред огън, държейки пеньоара си плътно затворен на шията. Изглеждаше неизразимо уморена и той закопня да я прегърне, да пропъди с целувки умората от очите й, да изличи напрежението от високата, стройна фигура. Празнотата в очите и го изпълни с мъка.

— О, скъпа моя любов — измърмори той, приближавайки се бързо към нея. — Никога няма да си простя за това.

Опита се да я привлече към себе си, но тя се дръпна от него, вдигайки предупредително ръце.

— Какво няма да си простиш, Хари? — запита тя студено и дистанцирано. — Че се преструваше, че ме обичаш, че се правеше, че си ми приятел? Че ме използва? Не, остави ме да се изкажа — нареди тя гневно, докато той се опитваше да я прекъсне. — Ти ме хвърли в това и за бога, ще ме изслушаш.

Хари наклони леко глава в знак на съгласие и отиде към прозореца, отпуснал ръце, ясните му зелени очи бяха изпълнени с болка, докато се взираха в нея, без да трепнат.

Горчив гняв, съзнанието, че е била предадена, ужасна болка и унижение от измамата подклаждаха красноречието й. Тя не се опитваше да смекчи излиянията си, отприщи поток от извънредно болезнени думи, а Хари стоеше и слушаше безмълвно.

Когато накрая красноречието й се изчерпа, той изрече:

— Оспорвам само едно обвинение, Нел. Каза, че никога не съм те обичал. Това не е вярно. Обичам те вече много седмици. Не мога да си представя да не те обичам.

В думите личеше такава тиха увереност, че Корнелия не можа да изрече пренебрежителното отрицание, издигнало се на върха на езика й.

— Как можеш да казваш това? — запита тя. — Ако ме обичаше, нямаше да поставиш мене, семейството ми, приятелките ми в това положение.

Той въздъхна и потърси думи.

— Лестър беше тук, за да те пази. Аз бях тук през цялото време. Търсехме Найджъл. Наистина не вярвах, че има някаква реална опасност за някого от вас. Щом открих напръстника…

— Знаел си, че Найджъл е въвлечен? — Загледа го невярващо. — И не каза нищо на никоя от нас. И какво означава, че си открил напръстника?

Разсеяно отметна косата, паднала на лицето й.

— Не виждах защо да ти казвам за Найджъл — отвърна той. — Мислех, че ситуацията е изцяло овладяна. Не можех да изложа на риск операцията…

— О, разбира се, твоята операция, твоята мисия, или както решиш да го наречеш. — Сини пламъци оживиха дотогава безизразния й поглед, когато го прекъсна. — И каква точно е тази мисия, Хари? Искам да преценя дали си е струвала агонията, която преживя синът ми.

— Тогава ме изслушай.

С равен тон, сякаш даваше официално изявление, той й разказа всичко от момента, в който напръстникът беше изчезнал от дома му.

Корнелия слушаше и макар че искаше да отхвърли думите му като несъстоятелни извинения за неизвинимото, разумът й си пробиваше път сред кълбото от гневни емоции. Беше заложен животът на хора, на много хора. Съвършено нещастна случайност беше това, че тя и приятелките й несъзнателно се бяха заплели в шпионската мрежа. Всичко това беше истина.

— Нямаше нужда да въвличаш мене… сърцето ми, душата ми в тази операция — изрече тя, когато той замълча. — Гласът й прозвуча тежко в ушите й, натежал от болка, разочарование и унижение. — Ти се люби с мене, аз се любих с тебе. Необходимо ли беше, за да си върнеш онези проклети кодове?

— Отначало те желаех — каза той равно. — После разбрах, че те обичам, и причината, поради която се забърках, вече не, беше важна. — Пристъпи към нея. — Нел, любов моя, моля те, трябва да ми повярваш, нямаше нищо преднамерено или манипулативно в това, което споделяхме.

Посегна към ръцете й, но тя ги дръпна и ръцете му отново се отпуснаха безпомощно.

— Не съм очаквал да се влюбя. Но искам, не, имам нужда, да прекарам остатъка от живота си с тебе. Без тебе няма да имам живот.

— Какво говориш?

Очите й още бяха студени, в гласа й не се долавяше никакво чувство, когато отказа да приеме първите слаби помръдвалия на чувство, което не беше нито гняв, нито болка.

— Ще се омъжиш ли за мене, Нел?

Думите бяха недвусмислени, но в очите му съмнението се бореше с убеденост, отчаянието — с надежда.

Корнелия се вгледа в него.

— Знаеш, че е невъзможно. Даже ако исках, след всичкото това… — Тя махна, сякаш за да обхване цялата тъкан на историята им. — Дори да можех да забравя, че изложи децата ми, приятелките ми, мене самата на опасност заради някаква мисия, която за тебе означаваше повече, отколкото нашата безопасност, не мога да се свържа с мъж, който е бил обвинен в убийството на съпругата си. Мъж с така опетнена репутация… ще изгубя децата си. Сигурно знаеш това.

Хари си пое остро дъх, сякаш се опитваше да диша след удар в слънчевия сплит.

— Кой ти го каза?

— Пралеля ти. Но какво значение има кой ми го е казал?

Тя вдигна рамене, поклащайки раздразнено глава.

— Щях да разбера някой ден и можеш да бъдеш сигурен, свекър ми също е чул тази история. И би я използвал, за да ми вземе Стиви, не се заблуждавай. Разбира се, че не мога да се омъжа за тебе. Единствената надежда да се възстановя от този епизод е да се прибера у дома, в провинцията и да се надявам, че слухът няма да стигне до графа.

— Вярваш ли, че съм я убил? — запита той тихо.

Тя отново вдиша рамене.

— Какво значение има какво вярвам?

— За мене има.

Лицето му беше много бледо под загара, а зелените му очи се взираха в лицето й с интензивност, която я нервираше.

— Ако Лестър не беше убил онзи мъж днес следобед, ти щеше да го убиеш — каза тя.

— Да, щях — съгласи се той тихо, както преди. — Вместо да рискувам да те нарани, щях да го убия. Но е по-различно, не мислиш ли, от това да убиеш съпругата си, защото имала извънбрачна връзка?

Корнелия прехапа устни.

— Не, не вярвам, че си убил съпругата си — каза тя. — Никога не съм го вярвала. Но това не променя положението. Не мога да се омъжа за тебе, дори да исках.

— А ти не искаш — заяви той. — Е, няма какво повече да се каже. — Хвърли й дълъг поглед, после се приближи към вратата и посегна към ключа. — Довиждане, Нел.

Вратата се затвори решително зад него.

Корнелия грабна първото, което й попадна пред очите, някакъв калаен свещник, и го запокити с все сила към затворената врата. Той я улучи с оглушителен трясък, което обаче не облекчи чувствата и.

— Какво, за бога. — Аурелия пъхна глава през отворената врата с изплашен поглед. — Нел, какво стана?

— Ох, не знам — заяви Корнелия, хлипайки от ярост и мъка. — Никога досега не съм се чувствала толкова зле и не виждам как това може да се промени, Ели.

25

— Иска ми се да ми беше позволила да дойда с тебе, Нел.

Аурелия внимателно сгъна една от вечерните рокли на Корнелия, преди да я сложи в наполовина напълнения сандък.

— Не е необходимо, Ели. А Лив има нужда от придружителка, щом ще остане тук — изтъкна Корнелия за десети път, докато прибираше четките си за коса в несесера.

— И Лив би се върнала, знаеш го.

— Да, но не е необходимо. — Корнелия затвори кутията и завъртя ключето. — Сега всичко върви добре. Лив влезе в обществото, достатъчно мъже тичат подир нея, някой от тях скоро ще й се обясни, сигурна съм.

— Може би, но сигурна ли си, че Лив ще вземе някого? — Аурелия се обърна, за да сгъне още една рокля. — Не е обявявала никакви предпочитания.

— Дай й време. — Корнелия извади фустите от шкафа за бельо и започна да ги сгъва. — Преди края на сезона ще има повече от едно предложение, обзалагам се.

— Аз не бих се обзаложила — заяви Аурелия. — Разбира се, че ще има, но все пак казвам, че може да не вземе никого от тях.

— Какво да не взема? — запита Ливия от вратата. — Маркъм натовари кошница с храна в каретата, Нел. А близначките са направили курабийки за децата, да имат нещо сладко за пътуването. Какво да не взема?

— Съпруг — каза Корнелия. Опита да се засмее, но не й се получи. Напоследък сякаш беше забравила как да се смее. — Обсъждаме брачните ти перспективи.

Ливия направи муцунка.

— Не съм особено оптимистична в това отношение. — Приседна на ръба на леглото. — Наистина бих се радвала да се върна с тебе, Нел.

— Не — заяви решително Корнелия. — Целта на това упражнение беше да ти намерим съпруг и точно това ще стане.

Осъзна, че приятелките й я гледат втренчено, докато изрича това, и усети как бузите й пламват. Никоя от тях не би била толкова нетактична да изтъкне, че досега само тя, Корнелия, беше получила такова предложение.

— Ще видим — каза примирително Ливия. — Готова ли си? Да кажа ли на Маркъм да прати Джеми горе за сандъка?

— Да, благодаря, Лив. — Корнелия затвори капака на сандъка и се наведе да го заключи. — Линтън е уредила нещата в детското отделение. Сигурна ли си, че не възразяваш тя да дойде с мене, Ели?

— Не, разбира се — каза Аурелия, поклащайки глава, уж развълнувано. — Линтън е твоята бавачка, Нел. Тя е на служба при тебе, няма да ти я крада. Дейзи ще се справи с Франи. Макар че на Франи ще й липсват Стиви и Сюзън.

— Мога да взема и нея, ако искаш — предложи Корнелия, макар да знаеше, че предложението й няма да бъде прието.

И Аурелия не искаше да се отделя от детето си, не повече, отколкото Корнелия от своите.

Аурелия се усмихна и отново поклати глава.

— Ако започне много да капризничи, ще я доведа у дома за няколко дни.

— Господин Маркъм каза, че трябва да взема сандъка, милейди. — Джеми се появи на вратата. — А Хестър идва за останалото.

Кухненската прислужничка стоеше зад него.

— Значи така. — Корнелия огледа оголената си спалня с болезнено съзнание за загуба, която щеше да приеме отсега нататък като постоянна част от себе си.

Писана, свита както обикновено в долния край на леглото, като че ли не се смущаваше от бъркотията наоколо. Корнелия почеса котката между ушите и беше възнаградена с потрепване на мустачките й. Обърна се решително и заслиза по стълбите.

Наетата пощенска карета чакаше при завоя под светлината на ранното утро, кочияшът седеше на капрата, конните придружители бяха на местата си, пощальонът наглеждаше натоварването на сандъка на покрива, докато Тристан и Изолда джавкаха възбудено, опъвайки каишките, решително стискани от Ливия. Линтън и децата вече бяха в каретата, когато Корнелия се прости с домакинството, преди да целуне Аурелия и Ливия за довиждане.

— Пишете ми — настоя тя. — Искам да знам всичко, което се случва.

— О, ще ти разказваме всички клюки — каза Аурелия с подозрително бляскащи очи. — А Лив ще ти описва подробно всеки ухажор.

Корнелия се качи в каретата и се настани срещу сънените си деца и изправената като бастун Линтън. Подаде се от прозореца, за да махне, когато каретата потегли, и остана да маха чак докато возилото зави зад ъгъла на площада и тя вече не можеше да чува джавкането на глупавите розови кучета.

Наблюдателят от далечната страна на площада изчака само каретата да изчезне, преди да смушка коня си в бърз тръс към Маунт Стрийт.

Пресичаха Уимбълдънския път около осем часа. Беше мрачна априлска утрин, тежки дъждовни облаци се събираха ниско на хоризонта. Времето беше в тон с настроението на Корнелия, но тя се стараеше да поддържа весела физиономия пред децата, забавляваше ги с приказки и игра на „шпиони“, докато Линтън, не можейки да скрие задоволството си от перспективата да се върне към редовното разписание на живота у дома, позволяваше на възпитаниците си да ядат от курабийките и ябълковите пити, направени от близначките, които изглеждаха искрено смутени от заминаването им.

Когато каретата спря внезапно, Сюзън едва не падна от мястото си и завика протестиращо. Корнелия се подаде от прозореца, за да разбере какво е станало, после ужасена се вгледа в сцената, която се разиграваше пред очите й.

Фаланга ездачи бяха строили конете си напряко на пътя, пречейки им да продължат. Конните придружители на каретата със закъснение взеха да се бъркат за оръжията си, докато кочияшът силеше безполезни ругатни.

Разбойниците едва ли бяха рядкост по пътищата и пустите местности около Лондон, но Корнелия никога не беше чувала да излизат посред бял ден на такъв оживен път. Освен това тези ездачи, изглежда, нямаха намерение да ограбват пътниците, а по-скоро да попречат на каретата да продължи.

Тя се подаде още малко от прозореца, питайки се защо не усеща никаква заплаха. Но разбра почти веднага.

Разпозна със сигурност жокейския силует на Лестър, а идентичността на гъвкавата слаба фигура, възседнала познатия дорест кон, не изискваше никакво гадаене.

Тя отвори вратичката на каретата и скочи долу без помощта на стъпалата. Беше учудена колко спокойна се чувства, сякаш някак си беше очаквала подобно нещо. Което, разбира се, беше нелепо. Само побъркан би очаквал нещо такова. Само луд би направил такова нещо.

— Господа? — Вдигна вежди въпросително, поглеждайки право към Хари Бонъм. — Предполагам, не ви е хрумвало, че може да увиснете на някое крайпътно бесило заради това?

Той се засмя.

— Не, милейди, не ни е хрумвало. Нямам за цел да ви ограбвам. Макар да признавам, че ви отвличам.

Слезе от коня си и подаде юздите на Лестър.

Приближи се бързо към нея, хвана брадичката й и я целуна. Тя вдигна ръка й му зашлеви звънка плесница, а той се засмя меко, взе ръката й и я целуна по дланта.

— Заслужих си го, признавам. И ще го направиш отново, толкова силно и толкова пъти, колкото искаш, когато отидем там, където отиваме.

Все още, без да пуска ръката й, той надникна в каретата, където децата седяха и гледаха с широко отворени очи от двете страни на неподвижната Линтън.

— Добро утро, Стиви. Сюзън — поздрави ги той с усмивка. — Добро утро, Линтън.

Линтън му кимна сковано, с което не успя да прикрие объркването си. Но децата грейнаха, като го видяха.

— Играем на „шпиони“ с мама — каза Стиви. — Сюзън не е много добра, още не знае как да казва думите буква по буква.

— Мога. Казвам — викна възмутено сестричката му.

— Сигурен съм, че можеш — успокои я Хари. — Сега ще взема мама с мене, а вие ще ни последвате с каретата. Имам голяма изненада за вас двамата.

Стиви се сви на седалката с подозрение.

— Не обичам изненадите — измърмори той.

Хари веднага разбра и каза сериозно:

— Няма защо да се страхуваш от тази изненада, Стиви. Не е като предишната. Обещавам ти, че тази ще ти хареса. Мама ще ти каже.

Отстъпи, за да освободи място за Корнелия.

Тя нямаше избор, освен да окуражи сина си, въпреки че й се струваше, че се съгласява с всяка лудост, която си позволяваше Хари.

— Всичко е наред, Стиви. Ще продължим след няколко минути.

Излезе и се отдалечи от каретата.

— Сега, за бога — изрече остро. — Престани да играеш игри, Хари. И ме остави да се върна вътре и да си продължим пътя.

Той хвана здраво ръцете й.

— Моля те, Нел, отпусни ми половин час. И после, давам ти думата си, ако настояваш да продължите пътуването си, няма да ти попреча.

Очите му я молеха, в гласа му се долавяше нещо, което й казваше колко отчаяна е тази негова игра.

Тя беше сметнала, че никога повече няма да го види, беше се примирила с перспективата за дълго бъдеще само със спомени от онези ненадминати моменти на чисто блаженство. Щеше да помни гласа му, блестящите му зелени очи, силните му, сръчни ръце. И щеше да бъде силна заради децата си, да живее само заради тях, да се храни със спомените си.

А сега, докато стоеше на студения път и четеше отчаяната жажда в очите му, разбра, че това няма да бъде достатъчно. Никога нямаше да бъде достатъчно. Поне можеше да го изслуша.

Не каза нищо, но той прочете неохотното й съгласие и радост нахлу в изражението му.

— Тогава ела.

Вдигна я на коня си и се метна сръчно зад нея. Обхвана талията й, прилепяйки я към тялото си, докато се пресягаше за юздите.

— Води ги, Лестър — извика, смушквайки хълбоците на Пърсиъс, и конят се понесе в лек галоп.

Корнелия не каза нищо. Нямаше какво да каже. Още веднъж като че ли беше хваната волю-неволю в странния и мистериозен свят на виконт Бонъм, но този път участваше с желание, напълно съзнавайки на какво се е съгласила. И можеше да се оттегли. Можеше ли?

Свиха по страничен път, обозначен с два каменни стълба, и Пърсиъс леко препусна по дълга виеща се алея под надвисналите клони на все още безлистни букове. Алеята извеждаше към двор, покрит с едър чакъл, и фасадата на внушително имение.

— Какво е това място? — запита Корнелия, нарушавайки мълчанието, което беше станало странно дружелюбно.

— Грейсчърч Хол — отговори Хари, спирайки коня пред широко стълбище от плитки каменни стъпала, отвеждащи към две двойни врати.

Слезе от коня.

— А — кимна Корнелия. — А нейна светлост тук ли е?

— Разбира се — отвърна той и очите му блеснаха в предчувствие, прогонило дотогавашната му тревожност. Посегна да я свали на земята. — Едва ли бих те довел тук, ако не присъства придружителка.

Корнелия почти се засмя, но после усети вътрешната сериозност на коментара и го изгледа остро.

— Какво става, Хари?

— Почакай и ще видиш — каза той, пускайки я да стъпи долу, и задържа за миг ръце на талията й, сякаш не му се искаше да я пусне. — Моля само за половин час от времето ти. Каретата с децата ще пристигне всеки момент.

Предложи й ръката си, тя сви леко рамене, пое я и му позволи да я съпроводи нагоре по стъпалата, отминаха двама лакей с ливреи, които стояха пред вече отворената входна врата, и влязоха в елегантно преддверие с висок таван.

Тя свали ръкавиците си и подаде наметката си на единия лакей. После погледна въпросително към Хари, който махна към една врата в далечния край на преддверието.

— Ще благоволите ли да влезете в библиотеката, госпожо?

Корнелия просто последва посоката, указвана от ръката му, и се намери в облицована с ламперия, облизана с книги стая, удобно мебелирана с тежки кожени кресла и огромни бюра за четене.

Седна в едно кресло в средата на стаята.

— И така?

— И така — каза Хари, отправяйки се към бюфета, където стояха гарафи и кана за кафе. — Кафе, или нещо малко по-силно?

— Едва осем часът сутринта е — протестира тя. — Но кафе, ако обичаш.

Той наля кафе и й подаде чашата.

— Пралеля ми стои в стаята си сутрин, но ще слезе към обяд. Илайза, разбира се, е на крака. Погрижи се за Линтън и децата. Закуска, такива неща.

— Много мило. Но не можем ли да престанем с тези загадки? Какво става?

Тя остави чашата си с кафе на една масичка.

Той бръкна в джоба си и извади един документ. Потупа с него по дланта си.

— Това е специален лиценз. Бих искал да се оженим днес следобед тук в параклиса. Всичко е уредено, Не, моля те, любов моя, нека довърша.

Той заговори бързо, сякаш отчаяно искаше да изрече думите, преди тя да успее да го прекъсне.

— Разбирам затрудненията със свекър ти, но ако могат да бъдат преодолени, ще се омъжиш ли за мене, Нел? Обичаш ли ме?

Той пристъпи към нея, протегна ръце, лицето му някак се оголи, очите му издаваха уязвимост.

— Знам, че нямаше да го кажеш преди, но сега, моля те, кажи ми истината. Обичаш ли ме?

Тя го погледна и изрече простата истина.

— Да.

Нямаше никакъв смисъл да отрича.

Изражението му се проясни, тревожността отлетя от очите му и той сграбчи ръцете й.

— Знаех го, но не смеех да се надявам.

— Това не променя нищо, Хари — каза тя, чувайки отчаянието в гласа си. — Не мога да изгубя децата си просто заради любовта.

— Няма да ги изгубиш — зарече се той, привличайки я към един диван. — Сега ме изслушай, както аз изслушах пралеля си. Тя е убедена, че всичко може да се уреди. — Усмихна се по-скоро унило. — Убеди и мене.

Отново взе ръцете й и се наведе, за да целуне клепачите й.

— Тя ме убеди, че никога дотогава не съм искал да бъда убеждаван. Ето какво ще направим. Ще представим на света като fait accompli, свършен факт известията за нашия брак в „Газет“ и „Морнинг Поуст“. Вече са готови. — Посегна към един лист на страничната масичка и й го подаде. — Това е само чернова.

На 15 април хиляда осемстотин и седма година беше сключен бракът между виконт Бонъм и виконтеса Дагнъм в частния параклис на Грейсчърч Хол в присъствието на дукеса Грейсчърч.

Корнелия прочете официалната обява и смутено поклати глава.

— Това как ще помогне?

— После заминаваме на дълъг меден месец в Шотландия. Имам ловни полета за яребици, имение, потоци с пъстърва.

Махна широко с ръка, гласът му звучеше убедително, сякаш искаше да я отнесе на вълните на своята логика.

— Никой няма да ни намери там, почти недостъпно е. Маркби няма да прати частни детективи след тебе само защото си сключила безупречен брак, а повярвай ми, Нел, без прекалена скромност, съюз със семейство Бонъм е безупречен съюз. И каквито и клюки да произведе старият скандал, когато се върнем в Лондон през есента, навреме за зимния сезон, ще бъдат стари новини, които лесно можем да отминем. Свекър ти не може да оспори брака, а ако децата през цялото време бъдат при тебе, няма да може да оспори попечителството в съда.

— Откъде си толкова сигурен в това?

Тя не искаше да храни надежди, това звучеше прекалено красиво, прекалено лесно.

— Адвокатите на пралеля ми — каза той. — Не стоях със скръстени ръце в последните няколко ужасни дни, любов моя.

— И те казват, че той не може да ми ги вземе?

— Не може, ако ги вземеш със себе си. Докато са с тебе и с втория си баща, никой съд в страната няма да го подкрепи.

Корнелия затвори очи. За първи път наистина си позволи да помисли, че може би това зърнато бъдеще би могло да се превърне в действителност.

— Трябва да ти кажа и че подадох оставка от службата — каза Хари с малко неестествен глас. — Ако това има значение за отговора ти. Знам, че може би не можеш да простиш.

— О, мога да простя — прекъсна го Корнелия, поставяйки пръст на устните му. — Вече го направих, още след онзи ужасен ден. Сега разбирам, че отначало не си можел да ми кажеш истината, виждам как нещата все повече са се заплитали. — Засмя се леко. — Цяло котило котенца в кошница с кълбета нямаше да успеят да вържат такъв възел, толкова невъзможен за развързване.

Той хвана здраво китката й, притискайки устни към дланта й.

— Толкова се страхувах, че няма да можеш да ми простиш.

Тя се наведе и целуна ъгълчето на устата му.

— Няма да ти простя, ако се откажеш от работата си. Или поне няма да мога да си простя. Отдай ни цялото си внимание това лято и ще започнем отначало през есента.

Хари изпусна трепереща въздишка, като че ли огромен товар беше паднал от раменете му.

— Ще оставим този проблем за момента. А, децата пристигнаха.

Детски гласчета се чуха в преддверието. Корнелия скочи и се спусна към вратата на библиотеката, последвана от Хари.

Илайза Кокс се появи отнякъде и се засуети около групичката.

— Госпожица Линтън, нали? Аз съм Илайза Кокс. Толкова се радвам да се запознаем. А, това са децата. Толкова милички. Позволете да ви заведа в детското отделение. Поръчах рохки яйца за децата, сигурна съм, че ще ви хареса една хубава чаша горещ чай, госпожице Линтън. Има хубав огън и чайник с гореща вода. Толкова досадно пътуване от Лондон. Така го ненавиждам.

— Да, много ви благодаря, госпожице Кокс — изрече Линтън, докато всички се отправяха към горния етаж. — Няма да откажа чаша чай, а на децата ще им се отрази добре, ако се измият.

— Сега — каза меко Хари — остава още една задача. Трябват ти свидетели на брака ти. Ако напишеш бележка, ще пратя карета на Кавендиш Скуеър да доведе Ливия и Аурелия.

— Мога да го направя — каза Корнелия и слаба усмивка блесна на устните й. — Но след това. Мисля, има още една задача за свършване.

— О? И каква е?

Искри проблеснаха в зелените дълбини на очите му, докато проследяваше извивката на устните й с показалеца си.

— Може да трябва да ми припомниш защо си даде труда да ме отвлечеш на Уимбълдънския път.

Езикът й докосна върха на пръста му.

— О, вярвам, че мога да го направя — обеща той, а на устните му заигра полуусмивка. — Всъщност, позволи ми да го направя сега, а после можеш да напишеш писмото си.

— Може би това би било най-доброто — измърмори тя.

— Трябва да бъда абсолютно сигурна, нали разбираш.

Очите му потъмняха.

— Няма да имаш никакви съмнения, когато приключим — обеща той.

Хвана я за ръката и я поведе нагоре по стълбището.

Много по-късно Корнелия се протегна лениво, лежейки притисната до тялото му, и целуна ямката на рамото му.

— Като че ли си припомних — измърмори тя.

Ръката му погали гърба й и се отпусна на кръста й.

— И си абсолютно сигурна?

— О, да — потвърди тя, извивайки се леко, така че хълбоците им отново да се срещнат. — Никога досега не съм била по-уверена в нещо.

Вдигна глава, за да, погледне в очите му.

— Обичам те, Хари Бонъм, какъвто и да си.

Той хвана косата й и я отмести от лицето й.

— Ще бъда добър баща на децата ти — обеща той.

Корнелия се усмихна отпуснато.

— Как си с гръцкия и латинския?

Той се засмя леко.

— Любов моя, аз се занимавам с кодове. Владея безупречно древните езици.

— Хубаво, това е добре — измърмори тя. — Можеш да се заемеш с подготовката на Стиви за Хароу и дядо му няма да има от какво да се оплаче.

— Знаех си, че мога да бъда полезен. — Пресегна се нагоре и прокара ръце през гъстата й коса. Гласът му беше нисък и напрегнат. — Никога няма да съжаляваш, че си поверила децата си на мене.

— Няма, знам. — Тя целуна клепачите му. — И ще бъдеш добър баща на всички останали, които може да дойдат. — Посегна към него и го въведе в себе си. — Мисля, че имам нужда от още едно последно малко напомняне, милорд.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.